A szerző megjegyzése

Egy középkori mondás szerint az igazi hatalom mindig a trón mögött áll.
Elgondolkodott már azon, hogy mit is jelent ez valójában? Azt jelenti, hogy az igazi hatalom mindig arctalan.
Vajon mi zajlik a média, a rendőri szervezetek, az oktatási rendszer, a jog, a hadseregek, a gazdaság, a politika és a titkosszolgálatok színfalai mögött? Vajon milyen arctalan, névtelen és irdatlan erő bújik meg mindennek a mélyén?
Elgondolkodott már azon, hogy mi rejlik magának a civilizációnak a legmélyén?
Olyan mélységben, amelyhez képest még a titkosszolgálatok, a kormányok legsötétebb titkai és a legmagasabb szintű fejlesztések is mind-mind csupán a felszín.
Tegye félre azokat az elképzeléseit, melyek inkább egy horror vagy egy sci-fi lapjaira valók lennének, mert ez a regény, műfaját tekintve (igaz, csak jobb elnevezés híján) politikai thriller. Hagyjuk a földönkívülieket és a túlvilági vagy evilági szörnyeket.
Vajon mi rejlik magának a civilizációnak a legmélyén, a trónok mögött, a színfalak mögött, a sötét árnyak mögött, minden látszólagos hatalom és erő hátterében, olyan messzeségben hétköznapi világunktól, hogy úgy tűnik, mintha már nem is ezen a bolygón lenne?
Pedig itt van. És semmi köze a világűrhöz és a rémekhez.
Nem állítom, hogy mindaz, ami e könyvben áll, igaz, de tartok tőle, hogy lényegét tekintve telitalálat.

Duncan Shelley 2007. június

„Harminckét évvel ezelőtt fejeztem be az orvosi egyetemet, és kaptán* kezembe pszichiáteri diplomámat. Öt évet a John Orpin Johnstone Pszichiátriai Intézetben töltöttem, mint gyakorló pszichiáter, majd az Amerikai Pszichiátriai Társasághoz kerültem, és voltaképpen adminisztratív pályára léptem. Az Amerikai Pszichiátriai Társaságnál a PR-osztály munkatársa lettem, es az volt a feladatom, hogy kapcsolatokat építsek ki és tartsak fenn a média képviselőivel. Három évvel később - sokak felháborodására -, mindössze harmincegy évesen a PR-osztály igazgatójává neveztek ki. 1980-ban váratlanul az Amerikai Pszichiátriai Társaság alelnökévé választottak, és három évvel később, 1983. július 15-én, három nappal harmincnyolcadik születésnapom után, kineveztek az Amerikai Pszichiátriai Társaság elnökévé.
Megdöbbentően kevés szakmabeli emelt kifogást fiatalságom ellen, akkorra ugyanis már kellő tekintéllyel bírtam az amerikai pszichiáterek körében. Kinevezésem a legcsekélyebb mértékben sem keltett felháborodást a médiában - a média valamennyi neves képviselőjét sok-sok éve ismertem, közeli barátaimnak érezték magukat, és a médiában már 1975 óta én képviseltem a Társaságot. Negyvenéves koromra újabb hatalmas lépést tettem előre pályámon, megközelítve a legmagasabb csúcsot, melyet egyáltalán el lehet érni: kineveztek a Mentálhigiénés Világszövetség élére. Kinevezésem, bár látszólag előzmények nélkül jött, sem nekem, sem kollégáimnak, sem a médiának nem okozott meglepetést. Már a nyolcvanas évek közepén én voltam a legfőbb pszichiátriai szaktekintély - mind szakmai, mind finanszírozási és egyéb, szervezeti kérdésekben, nemcsak az Egyesült Államokban, hanem szerte az egész világon. És bár meglehet, ez a tekintély nem mindig látszott a kívülálló számára, ha mi, szakmabeliek magunk voltunk, valóban az én szavam nyomta a legtöbbet a latba. A fiatalabb korosztályhoz tartoztam, mégis elképesztő tisztelet vett körül. Az volt az általános vélemény rólam, hogy géniusz vagyok. Engem tartottak valamennyi nagy öreg utódjának: Wundt, Ellis, Pavlov, Freud, Jung és a többi, kinek ki volt a kedvenc példaképe.
Fényes karrierem nem volt véletlen. Szónoki adottságaim önmagukban sohasem juttattak volna a szóvivői posztnál magasabbra. Néhányan a szakmában már korai PR-igazgatói kinevezésem kapcsán azt hangoztatták, hogy valaki felkarolt, valaki, akinek elég hatalma van az Amerikai Pszichiátriai Társaság felett ahhoz, hogy egyetlen szavával döntsön pozíciók betöltéséről, karrierekről és emberi sorsokról. Hadd mondjam meg: igazuk volt. Valaki felkarolt, és egyengette a pályámat. Ez a valaki képes lett volna rá, hogy már 1973-ban, rögtön azután, hogy a John Orpin Johnstone Intézetből átkerültem a Társasághoz, elnökké tegyen. A hatalma ahhoz is elegendő lett volna, hogy rögtön a diploma megszerzése után a Társaság élére állítson, de még diploma nélkül is oda juttathatott volna, és ha úgy akarta volna, megszületésem napján kineveznek, és ebben nincs a legkisebb túlzás sem. Azért nem tette meg, mert azt akarta, hogy karrierem saját személyes varázsom és » zsenialitásom* következményének tűnjön.
1975 nyarán egy régi álmom teljesült: Hawaiin nyaralhattam. Akkoriban az Amerikai Pszichiátriai Társaság PR-osztályán dolgoztam, és olyan eredményes voltam, hogy jutalmat kaptam a Társaságtól: egy tíznapos honolului nyaralást. Minden költséget a Társaság állt, az utazást, a szállodát, sőt még némi költőpénzt is kaptam. Az volt életem legboldogabb időszaka. Álmaim földjére léphettem, gazdagnak és nagymenőnek érezhettem magam, ami mindig is lenni akartam. A tíznapos nyaralásból végül nyolcvanhat nap lett. És végül nem is nyaralás volt az a három hónap - hanem beavatás. Kisgyerekkorom óta űzött a becsvágy, a győzelem vágya, a mások fölé kerülés vágya. Mindig is az hajtott, hogy legyőzzek másokat. A fegyver, melyet embertársaim ellen használtam, a szó volt. Úgy emlékszem vissza az életemre, mintha mindig vitatkoztam volna. Számtalan éjszakát virrasztottam át gyerekként, hogy megfelelő érveket és ellenérveket találjak egy-egy vitámhoz, melyet apámmal, anyámmal, tanáraimmal, barátaimmal, a postással, boltosokkal, az osztálytársaimmal, és mindenki mással vívtam, akibe csak belebotlottam. Egyik tanárom egyszer megkért, hogy vegyek részt egy vitaversenyen, melynek témájára már nem emlékszem, csak arra, hogy én nyertem. Attól a naptól kezdve elmentem minden vitaversenyre, amiről csak tudomást szereztem, és megnyertem mindegyiket. Mámorossá tett a vita, az, hogy senki sem tudott legyőzni, a szereplés, a dicsőség, az elismerő és az irigy tekintetek.
Honoluluban tíz nap vakáció várt, de a negyedik napon a nyaralás véget ért. Ezen a napon idegenek kerestek fel a szállodámban, és arra kértek, menjek velük, mert egy fontos ember beszélni szeretne velem. Azt hittem, a sziget kormányzója, vagy valami neves üzletember. Azonnal igent mondtam, mert úgy véltem, a találkozó biztosan hasznos lesz a karrierem szempontjából. Helikopterrel kivittek a nyílt óceánra, ahol letettek egy hajóra. A hajóról átszállítottak egy másikra, onnan egy harmadikra. Ezen a teherhajón találkoztam azzal az emberrel, aki felkarolt, és egyengette a pályám, és akinek elég hatalma lett volna ahhoz is, hogy a Társaság elnökévé tegyen születésem pillanatában.
A férfi, akivel találkoztam, a legjellegtelenebb ember volt, akit valaha is láttam. A hajón töltött harmadik napon találkoztunk először és utoljára, és beszélgettünk, körülbelül három órát. A külseje nem maradt meg bennem, annyira jellegtelen volt, csupán homályosan emlékszem rá, hogy mintha fekete lett volna a haja. Egy fémfalú, ablaktalan kabinban beszélgettünk, rajtunk kívül senki nem volt bent, és senki nem zavart meg minket beszéd közben. Hogy a férfi mit mondott, most, itt a könyv legelején, nem árulhatom el Önnek, Tisztelt Olvasó, mert úgysem hinné el. Erről a rejtélyes férfiról egyelőre csak annyit jegyezhetek meg, hogy a neve: Darla. Harmincévesen szereztem róla tudomást, de ö már gyerekkorom óta ismert.
Amikor a beszélgetésünk véget ért, Darla feltett nekem egy kérdést, amire én igent mondtam, és az életem attól kezdve gyökeresen megváltozott. Darla elment, talán el is hagyta a hajót, én többé nem láttam (azóta sem), és másnap elkezdődött a beavatás. A beavatás abba, hogyan működik ez a világ.
Hogy ki is valójában Darla, milyen tényleges hatalommal bír, és miért emelt fel, arról majd később. Előtte még más dolgom van: elmondani Önnek, hogy milyen ez a világ valójában, és miért éppen olyan."
irodájából elhozott anyagokat olvasta. Egyelőre meg nem lattá át annyira a könyvét, hogy a teljes anyagot szortírozni tudja, mi kell, mi nem, és mi hová kerül majd a könyvben, csak annyit tudott tenni, hogy néhány dokumentumot kiválasztott, mert biztos volt benne, hogy fel fogja használni. Az utolsó szendvicset is elfogyasztotta. Befejezte az olvasást, és folytatta az írást.
„Mit gondol, mi a hatalom lényege? Mi az uralkodás feltétele? Elgondolkodott már azon, hogy miképpen lehet emberek tömegei felett uralkodni? Miből ered egy igazgató hatalma? Miből ered egy miniszterelnök hatalma? Voltaképpen, miért van hatalma egy királynak? Mit gondol, mi a lényege a hatalomnak?
Talán a hatalom lényege a potenciális erőszak? Másként megfogalmazva: a hatalom lényege egy állig felfegyverzett hadsereg? Ez volna a hatalom lényege?
Aligha, hiszen egy vállalat igazgatójának nincs hadserege, és egy vállalat igazgatója ugyanazon a módon gyakorolja hatalmát, és ugyannak a lényegi tényezőnek köszönheti hatalma létét, mint egy király, csak valamivel kisebb léptékben. A nagyságrenden kívül nincs semmi különbség.
Egy hadsereg tehát alkalmatlan eszköz az uralkodáshoz. Lehet része az erőnek, de nem ez a hatalom lényege. Akkor talán egy jól szervezett titkosszolgálat lenne a lényeg?
Egy vállalat vezetője is bír hatalommal, de egy család családfője is, anélkül hogy bármelyikük rendelkezne titkosszolgálattal. Nem a titkok ismerete a hatalom lényege. Akkor talán a pénz? Egy nyomornegyedben is vannak olyanok, akik uralkodnak a többiek felett, pedig egy fillérjük sincs.
A hatalom lényege a függő helyzet lenne? A főnök-beosztott kapcsolatban egyértelműen ott a függőségi viszony. Egy család esetében is beszélhetünk erről. Egy államfő és miniszterei esetében? Egy kormány és a lakosság esetében? Egy tábornok és a hadsereg esetében? Nos, itt már nem ennyire egyszerű a helyzet.
Felszínesen nézve ráfoghatjuk, hogy egy tábornok függőségi helyzetben tud tartani százezer katonát, pusztán mert magasabb a rangja, de ha mélyebben megnézzük, valahol nem könnyen magyarázható az a tény, hogy miért vágja magát vigyázzba százezer állig felfegyverzett, kiképzett katona egy ember egyetlen szavára. Vagy miért futnak tíz kilométert tömött hátizsákkal? Vagy miért mennek háborúba számukra vadidegen embereket halomra gyilkolni? Mi az a láthatatlan, misztikus valami, ami miatt a tábornok parancsol százezer embernek, akik bármit meg tudnának tenni vele, és neki nem volna semmi esélye, hogy azt elkerülje? Hogyan harcolhatna egy ember százezer ellen?
Egy tábornoknak nincs több pénze, mint százezer katonának, nincs több fegyvere, nem tud lelőni százezer katonát, nem tudja elfogni őket, nem tudja bezárni őket, valójában abszolút semmit sem képes velük tenni - és azok mégis végrehajtanak bármit, amit csak akar. A legteljesebben nyilvánvaló, hogy a hatalma nem fizikai természetű, hanem szellemi. Nem ismer több embert, mint a katonái, nem intelligensebb, mint minden katonája, nem képzettebb, nem sokoldalúbb. És mégis hatalma van felettük. Miben múlja felül a tábornok az összes katonáját? Csak egyetlenegy dologban: tekintélyben. És ez a végső válasz. A tekintély a hatalom lényegi tényezője. Vannak, akik szerint a világgazdaságot néhány bankárdinasztia kormányozza. Miért nem öli meg egyik család a többit, hogy egy kézben összpontosuljon ez a mérhetetlen hatalom? Miért nem vetnek be erőszakot egymás ellen? Mert tekintélyük van egymás szemében.
Erőszakkal egyszerűen lehetetlen túl sok ember felett uralkodni, mert minden erőszak kivált valamilyen ellenállást. Az egész emberiség feletti uralkodáshoz pedig olyan végtelenül kifinomult módszerek szükségesek, amelyek teljesen észrevétlenek, és amelyek ebből következően semmilyen ellenállást nem váltanak ki.
Az embereket a gondolataik irányítják. Az emberiséget tehát gondolatokon keresztül lehet uralni. Ne képzeljen el valamiféle misztikus hatalmat, amely telepatikus úton gondolatokat ültet az emberek elméjébe! Szó sincs róla! Bármilyen megdöbbentő is, az emberiséget nem fizikai, hanem szellemi eszközökkel kontrollálják. Sugalmazásokkal, ösztönzéssel, rábeszéléssel. Erő nélkül, nyomás nélkül, fenyegetés nélkül, fegyvercsövek nélkül - de irtózatos tekintéllyel.
Az emberi fajt oly módon kontrollálják, hogy befolyásolják az egyes ember gondolkodását, ehhez a befolyásoláshoz pedig tekintélyt használnak. Egyáltalán nem lehet észrevenni, mert nincs benne erő. Egy végtelenül kedves, szimpatikus fickó szellemesen cseverészik a tévében, az emberek szeretik, tisztelik, adnak a szavára - és ez a fickó ezen a teljesen észrevétlen módon elad az embereknek egy olyan értékrendet, amely évekkel, évtizedekkel, évszázadokkal, vagy évezredekkel később romba dönti a civilizációt.
Megfelelő eszmék, értékrendek elterjesztésével fel lehet emelni vagy tönkre lehet tenni az egész világot. »A szex fontosabb a tanulásnál.« »A szépség fontosabb a tetteknél.« »A cinizmus maga a józan gondolkodása Mind hazugság, de ha csak egy elég széles körben elterjed belőlük, a jövő sötétebb lesz, mint amit még el tudunk képzelni. És elterjedt. Mind a három. És ezek csak kiragadott példák egy elképesztően nagy választékból!
Ahhoz, hogy emberek csoportjait irányítani lehessen, meg kell szervezni őket. A szervezettség alapja az áttekinthetőség, és a feladatok elosztása. Ahelyett hogy egy vállalat vezetője sorban elmenne a vállalat minden dolgozójához, és elmondaná nekik, hogy mit csináljanak, meghallgatná őket, és válaszolna a feltett kérdéseikre, csupán néhány emberrel áll kapcsolatban, velük tárgyal, őket utasítja - de rajtuk keresztül a vállalat minden dolgozóját irányítja. A vállalat vezetője közvetetten ad utasításokat minden szintnek, de közvetlenül csak a legfelsőnek. Ha egy vállalatnak három szintje van, akkor a vállalatvezető csak a felső szintet vezeti, a felső szint csak a középsőt, a középső csak az alsót. Ahol káosz van, ott nem lehet irányítani. Akár jó, akár rossz értelemben vesszük is az irányítást, a rend az alapfeltétele, ehhez a rendhez pedig pontosan meghatározott alá-fölérendeltségi viszony szükséges, más szóval: hierarchia. Ha valaki száz embert akar vezetni, akkor hierarchiát kell kialakítania, mert képtelenség száz embert közvetlenül irányítani. Ha viszont van egy jól működő hierarchikus rendszer, akkor a hierarchia legtetején álló személy bármennyi embert irányíthat közvetetten - akár hatmilliárd embert is.
A hatalom lényege a tekintély. A világ hierarchikusan épül fel. Az emberek értékrendjük szerint gondolkodnak és cselekednek. Mindig is létezett egy legfelsőbb kaszt, a hierarchia csúcsán, amely uralkodott az egész emberiség felett. Ez a kaszt az emberek értékrendjét határozta meg. Kitaláltak és elterjesztettek ezer és ezer értékrendet, melyek minden lehetséges dologban különböztek egymástól, csak egyetlenegyben egyeztek meg: hatásukat tekintve. Ezeket a kieszelt értékrendeket pedig tekintéllyel adták el az embereknek, méghozzá abszolút, megkérdőjelezhetetlen, felülbírálhatatlan tekintéllyel."

 „Minden szervezet legalapvetőbb közös vonása, hogy valamikor, valakik megalapították. A civilizáció is csak egy szervezet. És minden igaz rá, ami igaz más szervezetekre.
Az emberiség történelmének legnagyobb titka, hogy miként keletkezett a civilizáció. Mert valamikor létrejött, és nem magától jött létre. A civilizációt valakik valamikor megalapították, éppen úgy, mint egy bármilyen másik szervezetet. Hogy kik alapították, milyen szabályokat követve építették fel, és hogyan működik valójában - ezek olyan hatalmas titkok, hogy egyetlen szó sem esik róluk az írott történelemben, és létüket a történészek és a jelen kutatói még csak fel sem tételezték.
A történelem hajnalán a civilizációt emberek egy csoportja hozta létre.
Ez a különös és gigantikus vállalat úgy lett felépítve, hogy központilag irányítható legyen, vagyis oly módon van megszervezve, hogy az emberiséget egy központi hatalom kontroll alatt tarthassa.
A civilizáció négy részből áll, melyek egymásba kapcsolódnak. Ezek a részek a következők: a legfelsőbb kaszt, a mélyvilág, a máz és a felszíni világ. Az emberiség csak egyet ismer ebből a négyből.
A mag a legfelsőbb kaszt. A legfelsőbb kaszt közvetlen módon irányítja a világ rejtett részét, a mélyvilágot, amely teljesen el van rejtve a felszín elől. A mélyvilágot a felszíni világtól a máz takarja el. A máz csupán arra szolgál, hogy eltakarja, ami alatta van. A máz eltereli és leköti az emberek figyelmét. A mélyvilág valójában látható, egyfolytában látható, csak az emberek nem veszik észre. Én folyamatosan látom a mélyvilágot, látom, ahogyan működik, és azt is, ahol jelen van. Én mindig látom, mert ismerem a mázt, és az nem tereli el a figyelmemet. És hogy mi a máz? A máz a divat, a filmek, a tankönyvek, a CD-lemezek, a plakátok, a regények, a kiállítások, a tudósítások, és így tovább, és így tovább. A mázzal alapvetően nincsen semmi baj, a probléma csak az, hogy arra használják, hogy az emberiséget vakságban tartsák. A máz maga a kultúra. A felszíni világ pedig az a világ, melyet Ön ismerni vél.
Nos, ilyen a világ valójában, így épül fel, ebből a négy részből tevődik össze:
A legfelsőbb kaszt alapította a civilizációt. Hálásak lehetnénk neki, hogy megtette. De még mielőtt könnyeket hullatnánk köszönetképpen, tudnia kell, hogy ha a legfelsőbb kaszt nem teszi meg, megteszi helyette más. Valaki megtette volna. És nekünk, embereknek jobb lett volna, ha valaki más teszi meg. A legfelsőbb kaszt egy olyan civilizációt alapított, amely szolgasorban tartja az embereket, szellemileg mérhetetlenül összezavarva, lelkileg és fizikailag rettenetesen lefárasztva, minden jelentős igazságot és technikai megoldást gondosan elrejtve előlük. A legfelsőbb kaszt egy rabszolga-civilizációt hozott létre. A Föld egy börtön, és mi mind rabok vagyunk. És nem képletesen szólva, nem filozófiailag, hanem a lehető leggyakorlatiasabb, legközönségesebb módon.
De beszéljünk egy kicsit a politikáról, hogy hihetőbb legyen, amit mondok.
Az idealisztikus meghatározás szerint a politika a társadalom és a társadalmak irányításának tudománya. A politika határozza meg egy állam célját, minden állam egyetemes célja pedig: a hosszútávú fennmaradás. A politikusok dolga, hogy kitűzzenek egy világosan megfogalmazható célt, amely biztosítja az állam hosszútávú fennmaradását, majd megtervezzék, hogyan lehet a célt elérni, és megszervezzék az odavezető utat. A politikusok dolga tehát, hogy mozgassák és életben tartsák a világot. Persze csak elvileg.
A politika tényleges természetének megértése nélkül semmit sem leszünk képesek megérteni abból, ami a világban zajlik, és ami velünk történik.
A politikának megvannak a maga szent könyvei. Amit azokban olvashat, az csupa süketelés, csupa félrebeszélés, csupa lázálom, csupa zavarkeltés. A politika a valóságban egyáltalán nem ilyen.
A politikának a valóságban három szintje van, és ez a három szint alulról felfelé határozza meg az eseményeket - minden eseményt.
A politika legfelső szintje a napi politika. Ezzel találkozhat az újságokban, a rádióban, a tévében, erről beszélnek a képviselők az üléseken, erről hallhat a pártok rendezvényein. A napi politika a felszín.
A politika második szintje a hosszútávú politika. A hosszútávú politika határozza meg a napi politikát. A hosszútávú politika pártok, politikusok, kampányok céljait jelenti, ez a cél az a meghatározó elv, ami vezérli a politika napi megnyilvánulásait.
A politika legalsó szintje a mélypolitika. A mélypolitika határozza meg a hosszútávú politikát. A mélypolitika tökéletesen rendszerfüggetlen, a közös nevező minden rendszerben, az alapja minden politikai irányzatnak, és minden programnak, és nem áll semmi egyébből, mint egy mindent átfogó, rideg, embertelen és brutális törekvésből, hogy az emberiséget kontroll alatt tartsa.
A politika egyedüli célja az emberiség kontroli alatt tartása. Bármilyen politikai célt néz is, bármilyen napi eseményről legyen is szó, a közös nevező az emberek irányítása. Ez a politika igaz természete. A politika tehát csak azt karolja fel, ami lehetővé teszi az emberek irányítását, és ami nem, azt eltiporja. A legfelsőbb kasztból vagy a mélyvilágból még soha nem jött senki, hogy az emberiségnek a valóságról beszéljen. Soha, senki, egyetlen ember sem a történelemben. Én vagyok az első."

 „A tekintély szó olyan embert jelöl, akit követnek. A tekintély az olyan valaki vagy valami, amit figyelembe vesznek. A tekintély nem feltétlenül negatív fogalom, hiszen ha valaki bizonyítottan kiemelkedő egy területen, akkor óhatatlanul is tekintélynek számít, vagyis olyan embernek, akire odafigyelnek, és mondandójának különleges jelentőséget tulajdonítanak.
A probléma a tekintélytisztelet, és nem a tekintély. A tekintélytiszteletnek az a foka, melyet úgy határoznak meg, hogy »nem az számít, hogy mit mondanak, hanem az, hogy ki mondja«. Mert ez már beteges. Amikor egy ember fontosságát mérhetetlenül eltúlozzák, amikor egy embert beteges módon istenítenek, amikor egy embert vakon követnek, és amit mond, azt fenntartások nélkül igaznak fogadják el, akkor bizony már nagy baj van.
És ami még nagyobb baj, az ennek a jelenségnek a nehezen észrevehető volta. Hadd mondjak erre egy példát: Ön biztosan tudna mondani egy-két embert, akik vakon követnek másokat, de azt már valószínűleg nem veszi észre, hogy Ön is ezt teszi.
Amikor valakit olyan nagyra tart - mindegy, hogy milyen okból | hogy vakon bízik benne, vakon elhisz bármit, amit mond, akkor a megfigyelés, a gondolkodás, a mérlegelés, a kiértékelés, az ellenőrzés képességét és jogát átruházta rá. És ezzel ezt az embert önmaga fölé emelte. Mostantól, ha nem is mindenben, de bizonyos dolgokban, bizonyos területeken ez az ember tapasztal, gondolkodik és dönt Ön helyett.
A tekintély a bizalmon alapszik. Mindenki, aki tekintéllyel rendelkezik, elnyerte az emberek bizalmát. Lehetséges, hogy ez a bizalom hamis, mert csupán csak egy jól felépített kampány az oka, de nem az számít, hogy valóban érdemes-e az emberek bizalmára vagy sem, hanem az, hogy élvezi-e a bizalmukat, vagy nem élvezi. Hitler milliók bizalmát élvezte, pedig egyetlen emberét sem érdemelte ki. A látszat nagy úr.
Minden korszaknak megvoltak a maga favorizált tekintélyei: olyan emberek, szervezetek és tanítások, melyeknek emberfeletti tekintélyt tulajdonítottak. Ezeket az embereket, szervezeteket és tanításokat tekintették azokban az időkben az igazság megkérdőjelezhetetlen forrásainak.
Valamikor régen, az őskorban és az ókorban, ha egy kijelentést egy szellemnek, démonnak vagy istennek tulajdonítottak, az emberek vakon elhitték, hogy az a kijelentés igaz. Ha valaki azzal állt elő, hogy egy szellem, démon vagy isten közölte vele, hogy ezt és ezt kell tenni, az emberek megtették, amit szerintük az a bizonyos imádott szellem, démon vagy isten »parancsolt«.
A középkorban az Isten volt a világ nagy részén az igazság megkérdőjelezhetetlen forrása. Ha egy kijelentést Istentől eredeztettek, az emberek vakon elhitték, hogy az a kijelentés igaz. Azután eljött a felvilágosodás kora, és a tudomány vált az igazság megkérdőjelezhetetlen forrásává. Ha egy kijelentést úgy fogalmaztak meg, hogy beleszőtték a »tudományos tény«, a »tudósok igazolták« vagy a »tudósok kimutatták«, vagy valami hasonló szókapcsolatot, az emberek vakon elhitték, hogy a kijelentés igaz.
Minden kornak megvoltak a maga emberfeletti tekintélyei - és ezek a tekintélyek voltak az igazság felülbírálhatatlan, megkérdőjelezhetetlen, kétségbevonhatatlan forrásai.
Akár szellemekről, istenekről, démonokról, angyalokról, Istenről, vagy a tudományról volt is szó, mindig ott volt a bizalom. Ezrek és ezrek, milliók és milliók hittek ugyanabban a tekintélyben, és ez a hitük rendszert vitt az életükbe, közösséggé kovácsolta őket, és közös egyetértésük, közös világlátásuk megalapozta kapcsolataikat. Semmi sem fejezi ki annyira az együvé tartozást, mint az egyetértés. Bármi is volt tekintély a szemükben, az élvezte bizalmukat. A sámánok, a varázslók, a papok és a tudósok is tettek olyan dolgokat, amelyek fontosak, értékesek voltak a közösség számára. Az adott korban, az adott földrajzi területen ők voltak a legfontosabb, legnagyobb tiszteletnek örvendő emberek. Mai szemmel nézve elítélhetnénk vagy megvethetnénk a régmúlt idők sámánjait, varázslóit, papjait, de abban a korban, amelyben ők voltak a tudás forrásai, számtalan olyan tettet hajtottak végre, amelyek hasznosak, építő jellegűek voltak.
A történelemben mindig is léteztek olyan központok, melyeket az igazság megkérdőjelezhetetlen forrásainak tartottak. A legfelsőbb kaszt ezt a jelenséget használta ki hazugságai terjesztésére. Követeket küldtek ki a világba, hogy csatlakozzanak ahhoz a központhoz, melyet az igazság forrásának tartanak, és adják ki magukat sámánnak, varázslónak, alkimistának, asztrológusnak, papnak, szerzetesnek, lelkésznek, és beszéd közben sűrűn emlegessék az emberfeletti tekintélyt közvetítő szavakat, mint szellemvilág, istenek, Isten. A legfelsőbb kaszt követei úgy öltöztek, úgy viselkedtek, úgy beszéltek és látszólag úgy is éltek, mint az igazi sámánok, varázslók és papok. És az igazság megkérdőjelezhetetlen forrásaként számon tartott központból hazugságokat hangoztattak, melyeket az emberek vakon elfogadtak igaznak. És egyszer csak milliók életét bénította meg a létező legostobább babona, és egyszer csak normális emberek tízezrei állig felfegyverezve lerohantak és kiirtottak békés falvakat, és eleven csecsemőket hajítottak a tűzbe a csőcselék éljenzésének fülsiketítő hangzavarában.
A »felvilágosodása korában ugyanez történt, hajszálpontosan ugyanez játszódott le. A legfelsőbb kaszt követeket küldött szét, azzal a megbízatással, hogy adják ki magukat tudósnak, használják az adott tudományág szakkifejezéseit, vegyék magukra az elvárt modorosságokat, a tudós adott korszakban elfogadott sztereotip külső jegyeit, és - hazudjanak, hazudjanak, hazudjanak. 
Az emberek méltán bíztak a tudományban, és amikor olyan férfiak és nők tűntek fel, akik úgy néztek ki, mint a tudósok, és úgy is beszéltek, mint a tudósok, azt hitték, hogy valóban tudósokkal állnak szemben. És hittek nekik. Fenntartás nélkül."

 „Egy világkép a végső válaszokról alkotott elképzelés, egy átfogó koncepció, amely választ ad az olyan alapvető kérdésekre, mint hogy mi az ember, vagy mi az élet célja. Minden kornak megvolt a maga favorizált világképe. Az igazság megkérdőjelezhetetlen forrásaként tisztelt központok sohasem mulasztották el egy-egy világkép megalkotását. A világkép roppant nagy jelentőséggel bír, mert ez a gondolatok és eszmék alapja, táptalaja; minden filozófiai tétel - legyen az hivatalosan elfogadott filozófia vagy csupán egy magánember privát életfilozófiája - az alapját képező világképre épül rá, abból születik.
Alapvetően két nagy világkép alakult ki a történelem során: az egyik, a metafizikus világkép azt állította, hogy a fizikai univerzumot nem fizikai jellegű erők alkották, uralják és tartják mozgásban, míg a másik azt a kijelentést tette, hogy csak és kizárólag a fizikai univerzum létezik. A metafizikus világképnek két fő irányzata jött létre: az egyik az istenhit, a másik a reinkarnációban, a lélek szakadatlan újjászületésében való hit. A másik világkép, amely szerint a fizikai univerzumon kívül semmi más nem létezik, nem vált szét irányzatokra, mert minden tekintetben végleges és végletes. Ezt a világképet úgy nevezik: materializmus.
Mind a metafizikai világkép, mind a materializmus hívei kölcsönösen nem veszik túl komolyan a másik tábort, és érveiket komolytalannak tartják. A két világképben egyetlen közös vonás van: mindkettő megegyezik abban, hogy a halál létezik, és az élet végét jelenti. A különbség, méghozzá gyökeres különbség annak felfogásában van, hogy a halál beállta után mi következik.
A materializmus híveinek egyik leggyakoribb becsmérlő kijelentése a metafizikus világkép híveit illetően az, hogy a metafizikus világkép lényegi oka nem más, mint a haláltól való félelem, annak kétségbeesett tagadása, hogy a halállal mindennek vége.
Az istenhit kimondja, hogy miután a test meghal, a lélek Istennek, a világmindenség teremtőjének színe elé kerül, ahol számot kell adnia valamennyi tettéről. Istent pedig nem lehet átverni. Az ember nem állhat oda elé egy dörzsölt ügyvéddel, aki majd lyukat beszél a hasába, nem találhat ki mentségeket, nem beszélhet félre, hiszen Isten mindentudó, és egyszerűen csak ránéz a lélekre, és annak tettei azonnal megmérettettek. Az emberi érveknek itt nincs semmi hasznuk. Nincsenek szubjektív indokok, nincsenek mentségek. Minden fekete és fehér, semmi sem szürke: a gyilkosság gyilkosság, a szeretet szeretet. És Isten megítéli a lelket: megjutalmazza jóságáért, vagy megbünteti, ha arra szolgált rá. A jutalom és a büntetés is örökre szól.
A reinkarnációban való hit azt mondja ki, hogy miután a test meghal, a lélek újjászületik egy másik testben, de lényegében ugyanebben a világban. Az ember abból hal ki, amibe később visszaszületik. így tehát, ha valaki éhínséget hagyott maga után, éhínség várja, amikor visszatér. Ha háború marad utána, háborúba születik. Ha a bűnözés az egekbe szökött, amikor meghal, őrjítő mértékű bűnözésbe születik vissza. Ha ökológiai katasztrófa marad utána, amikor távozik, az várja vissza. Lényegtelen, hogy az ember maga okozta-e azt az állapotot, vagy csak hagyta olyannak: abba fog visszaszületni. Itt sincs semmi szubjektivitás, nincsenek mentségek, sem dörzsölt ügyvédek, sem semmiféle kibúvó. Ami marad, amikor a lélek távozik, az lesz következő életében a sorsa.
A materializmus azt állítja, hogy miután a test meghal, nem történik semmi. A halál után nincs semmi. A halál bekövetkezte után még feketeség vagy üresség sincsen, mert maga a tudat megszűnt létezni. Tökéletesen lényegtelen a halált követő események szempontjából, hogy az ember milyen életet élt. Nem számít, hogy milliók haláláért felelős-e, vagy milliók életét mentette-e meg, a halál ugyanolyan, és ami utána következik, az is. Nincs jelentősége magának az életnek, miután bekövetkezik a halál. Az ember kieszelhette a nácizmust, központi szerepet játszhatott a föld szennyezésében - mindez egyáltalán nem számít. Ha a szív megszűnt dobogni, a felelősségnek vége.
A három világkép egyetért abban, hogy van halál, de nem ért egyet abban, hogy mi történik miután lezajlott a halál folyamata.
Az istenhit azt mondja, hogy bármit tettél is, azzal el kell számolnod, méghozzá magának Istennek. A reinkarnációban való hit azt mondja, hogy bármit tettél is, azt végső soron magadnak és szeretteidnek tetted, mert mindannyian ugyanide jöttök vissza. A materializmus pedig azt mondja, hogy bármit tettél is, az nem számít.
Nos, vajon mihez kell a legkevesebb bátorság?  Az Istennek való számadáshoz?    Vagy a visszatéréshez?  Vagy a semmihez?"

 „A világképeknek az a dolguk, hogy választ adjanak a végső kérdésekre. Minden világkép annak magyarázata, hogy mi az ember, mi a szerepe a világmindenségben, mi az univerzum, honnan ered, mi az élet, mi a halál,mi az élet értelme, és hogy mi a jó és mi a rossz. Minden világkép ezekre
az alapvető kérdésekre ad választ. A materialista világkép homlokegyenest ellentmond ezekben a kérdésekben minden más világképnek. A materialista világkép arra a kérdésre, hogy mi az ember, azt feleli, hogy egy anyagból és energiából, évmilliárdok alatt, pusztán véletlenül létrejövő anyagi tárgy.
A fizikai univerzum egyik alapszabálya szerint az idő múlásával a rendezetlenség, vagyis a káosz növekszik. Mivel azt tapasztaljuk, hogy ezek ellenére a rendezettség is növekszik, a materializmus bevezeti a véletlen fogalmát, azt állítván, hogy a rendezettség véletlenül növekszik, a véletlennek tulajdonítva mindazokat a jelenségeket, melyeket más világképek Isten és a lélek létezésével magyaráznak.
Arra a kérdésre, hogy mi az ember szerepe a világmindenségben, a materialista világkép azt a választ adja, hogy semmi. Mivel az élet az anyag véletlen elrendeződése, szerepe sem lehet.
A materializmus a »Mi az univerzum?« kérdésnél ismét a véletlenhez nyúl vissza, melyet már a »Mi az ember?« kérdésnél is használt, és azt mondja: az univerzum a semmiből véletlenül jött létre; a semmiben egyszerre megjelent egy szupergolyó, amely rendkívül kicsiny volt, és magában hordozott minden anyagot és energiát, amely jelenleg létezik, majd ez a szupergolyó hirtelen felrobbant belső feszültségének következtében, és elkezdett tágulni, egyre csak tágulni, és még ma is tágul. És ebben az irdatlanul nagy robbanásban történt, történik minden.
A materializmus azt állítja, hogy a világegyetem teremtésében való hit gyerekes fantazmagória, majd pedig azt állítja, hogy a világegyetem egyszer csak megjelent a semmiben. A különbség, hogy Istent a véletlennel helyettesíti, és azt mondja, hogy a világegyetem VÉLETLENÜL jelent meg a semmiben, nem pedig tudatos teremtés következtében.
A »Mi az élet?« kérdésre a materialista válasz az, hogy egy túlértékelt, egyszerű fizikai és kémiai jelenség, melynek főbb ismérve például az anyagcsere. Léte véletlen, jelentősége nincs, puszta anyagi dolog.
Az univerzumban az értelem kizárólag az élethez kapcsolódik, és az értelem az egyetlen olyan jelenség, amely (természetes formájában) nem káoszt, hanem rendezettséget hoz létre. Ez ellentmond a fizikai univerzum egyik alaptörvényének, vagyis a rendezettség létrejötte csakis véletlen lehet - vagyis a káoszból véletlenül rend születik.
A halál a materializmusban az élőlénynek nevezett közönséges fizikaikémiai szerveződés öntudatának nevezett közönséges fizikai-kémiai szerveződésnek a megszűnése, alapelemeinek felbomlása következtében. A »Mi az élet értelme?« ősi kérdésre a materialista világkép igen tömör feleletet ad: semmi. Az életnek nincs értelme, és nincs célja, csupán véletlen szerveződés, és semmiben sem különbözik például a kavicstól, és azt kérdezni, hogy mi az élet értelme, illetve célja, ugyanaz, mint azt kérdezni, hogy mi a kavics értelme és célja.
Az atomok, részecskék, kölcsönhatások és kémiai reakciók világában semminek nincs célja, így pedig semminek nincs értelme.
A materialista világkép még abban is teljesen különbözik minden más világképtől, hogy nem tartalmaz elképzelést jóról és rosszról, és egyenesen azt állítja, hogy sem jó, sem pedig rossz nem létezik.
Egy olyan világban, ahol minden mechanikus, hogyan lehetne valami jó, valami más pedig rossz? Ahhoz, hogy legyen jó és rossz, először valamilyen célnak kell lennie, a materializmusban azonban az élet céltalan mivel léte a véletlennek köszönhető. Ha az egésznek úgy, ahogyan van, nincsen
semmi célja, akkor milyen alapon lehetne valamilyen változást jónak vagy rossznak tekinteni? Egy ilyen vagy olyan irányú, de egyébként minden célt nélkülöző, véletlen mozgás, vagy véletlen ütközés vagy véletlen bomlás, vagy véletlen reakció, nélkülözi a célt és a szándékosságot, tehát a jó és a rossz fogalma tarthatatlan.
A materialista világkép szerint az ember egy közönséges tárgy, nincs szerepe a létezésben; minden, ami létezik, véletlenül jött létre, és véletlenül lett olyan, amilyen, az élet semmi, a halál is semmi, az életnek nincs értelme, mert nincs célja, és nincs jó és nincs rossz. A materializmus elterjedése világviszonylatban alig százéves. Ez alatt a száz év alatt az embereknek gyökeresen megváltozott az önmagukról, a világegyetemről és magáról az életről alkotott felfogásuk. Ez az alig száz év olyan tragédiákba sodorta az emberiséget, amelyre nincs példa a történelemben. Lezajlott két világháború, egy hidegháború, a bűnözés, az őrület olyan mértékben vált részévé életünknek, amelyet korábban elképzelni sem tudtunk. Minden valószínűség szerint ebben az egyetlenegy évszázadban több ember halt erőszakos halált, mint valamennyi évszázadban együttesen.
A XX. század terméke a kipusztulás. Az emberi faj kipusztulásának réme még soha ezelőtt nem fenyegetett. Hátborzongató módon, rengeteg ember gondolja úgy, hogy az emberiség végül kipusztul. És ez a végül azt jelenti, hogy mindössze néhány évtized vagy néhány év alatt.
A lélektagadók azonban máris reagáltak az emberi faj kiirtásáról szóló teóriákra. Azt mondták: nem baj! Nem baj, hiszen az ember az evolúciónak csupán egy kaland volt, hát továbblép, és létrehoz további fajokat, ennyi az egész. Még olyan könyvek is születtek, melyek az ember utáni Föld idilli képét igyekeztek bemutatni, hogy milyen szép is lesz minden, miután az emberi fajt totálisan kiirtották.
Aki már állt egy anya, egy apa, egy gyermek, egy barát, egy szerelme sírja felett - még az sem tudja elképzelni, mit is jelent a valóságban az, hogy kiirtják az emberiséget. Még az sem tudja elképzelni, aki túlélt egy náci haláltábort. Ha kiirtják az emberi fajt, akkor Ön meghal, és meghal mindenki, akit valaha is szeretett, akit most szeret, és akit a jövőben szeretne meg. Az emberiség totális kipusztulása nem egy olyan téma, amely eltűrné a szellemeskedést vagy a felelőtlenséget. Csak egy eszelős maradna tétlen, amikor veszély fenyegeti a saját életét, vagy egy számára fontos ember életét. Annak a személynek a felfoghatatlanul szélsőséges őrületére pedig már nincs is megfelelő szó, aki tétlen marad, amikor egy egész világon mindenkit a halál fenyeget.
Vessen egy újabb pillantást a materializmus tételeire, és gondoljon bele:
A dolgokról alkotott felfogásunk határozza meg a dolgokhoz való hozzáállásunkat.
A hozzáállásunk határozza meg azt, amit teszünk. Ezek nagyon fontos és nyilvánvaló igazságok.
A materializmusban nincs jó, nincs rossz, az életnek nincs célja, és az embernek nincs semmiféle szerepe a létezésben. Alig száz éve hisszük ezt, és a halálunkon vagyunk, és minden jel szerint el is pusztulunk. Az őrület egyes egyedül hazugságokon alapszik. A hazugság a legerősebb tömegpusztító fegyver."
 „Valószínűleg keveseknek okoz gondot annak belátása, hogy a materializmus erkölcsi tanítása - már ha egyáltalán beszélhetünk ilyenről - meglehetősen alacsonyrendű, és igen hathatósan hozzájárult az emberiség lealacsonyodásához, elzülléséhez. Ám ugyanakkor a materializmusnak számtalan csodát tulajdonítanak: olyan vívmányokat, mellyel megajándékozta az emberiséget.
Ha Isten, akkor az olyan vallások jutnak az eszünkbe, mint például a kereszténység, ha reinkarnáció, akkor olyan vallások, mint amilyen a buddhizmus.
És mi jut eszünkbe, ha a materializmus kerül szóba? A tudomány.
Ha arról beszélünk, hogy mit adtak a vallások az emberiségnek, két dolgot említhetünk meg: az egyik az erkölcsi tanítás, illetve az erkölcsi tartás, a másik pedig a babonaság. Ha pedig arról beszélünk, hogy mit adott az emberiségnek a tudomány, megemlíthetjük ugyan a hidrogénbombát és a biológiai fegyvereket is, de nem ezen lesz a hangsúly, hanem a tudomány igaz csodáin, a tudomány vívmányain, a fejlett orvostudományon, a légi közlekedésen, a tévén, a számítógépen, és így tovább, és így tovább.
A képlet valahogy így él képzeletünkben:
Isten, lélek = vallás.
Materializmus = tudomány.
Ez azonban egyáltalán nem igaz, és nem egyéb, mint manipuláció terméke.
A materializmus és a tudomány nem egy és ugyanaz, sőt a kettőnek egymáshoz nincsen semmi köze.
Képzeljen el egy kirakós játékot, amely akkora, mint az univerzum. Ha azt akarnánk kifejezni, hogy hány mozaikdarabka alkotja a teljes képet, kimondhatatlan számot kapnánk - mondjuk az l-es után odaírunk még ezermilliárdszor ezermilliárd nullát. A tudomány a mozaikdarabkákkal foglalkozik, a mozaikdarabkák megtalálásával, beazonosításával, és egymáshoz való kapcsolatuk kiderítésével. Annak fejtegetése, hogy vajon mit ábrázol a teljes kép, valamennyi megtalált, beazonosított és a helyére rakott mozaikdarabka által együttesen kiadott kép, nem a tudománynak, hanem a filozófiának a tárgya.
A tudománynak majd csak akkor lesz a teljes kép a tárgya, miután valamennyi mozaikdarabkát megtalálta, és a helyére rakta. A mozaikdarabkáknak azonban máig csupán csak egy kis részét találta meg a tudomány, és ezeket sem sikerült teljesen beazonosítani, és a helyére tenni. A materializmus egy világkép, amely a teljes képpel foglalkozik, és a létezés végső kérdéseire próbál választ adni. Ez filozófia, ez ideológia, és nem tudomány. Egyetlen tudománynak sem tárgya a teljes kép.
A természettudományok és a műszaki tudományok a fizikai univerzumot vizsgálják, az anyagi világot, vagyis ezek materiális, azaz anyaggal foglalkozó tudományok.
A materializmus szó azt jelenti: anyagirányzat.
Ez egy filozófia irányzat neve.
A materiális szó azt jelenti: anyagi, anyaggal kapcsolatos. Ez nem egy filozófiai irányzatnak a neve, semmi köze hozzá.
Filozófiai irányzatok, ideológiák pedig egyetlen tudománynak sem képezik tárgyát. Az, hogy a tudósokat hagyományosan materialistának nevelik, mélypolitikai irányvonal, és semmi köze a tudományhoz.
A tudomány a valóság megismerésének EGYETLEN eszköze. Semmilyen más módszer nem létezik, amellyel meg lehet ismerni a valóságot. A tudomány célja a valóság megismerése. A tudomány ágazatokra való felosztása önkényes, de elengedhetetlen, mert a valóság oly hatalmas, hogy képtelenség lenne átfogni. Ezért a tudományt ágazatokra osztották fel: mindegyik ágazat más és más terület valóságának megismerésével foglalkozik. A tudományos kutatás szigorú módszertanhoz kötődik. Ennek semmi köze nincs a tekintélyekhez vagy a pénzhez, vagy bármilyen ideológiához. A tudományos kutatásnak éppen az a lényege, hogy minden effélét félresöpör.

A tudománynak tehát van igazi célja, ez pedig a valóság megismerése.
A tudománynak nem célja egyes emberek hírnevének a biztosítása, vagy egyes termékek eladása. A tudomány annyira fontos, akkora jelentőséggel bír, hogy ha ezt azok is fel bírnák fogni, akik figyelmen kívül hagyják igazi célját, és a valóság megismerése helyett egy ideológia igazolásának eszközét látják benne, valószínűleg holtan rogynának össze.
Ha a tudomány mint intézmény, azzal foglalkozna, ami ténylegesen a dolga, akkor a legfelsőbb kasztot már réges-rég felfedezték és elpusztították volna.
Nincsen semmilyen más lehetőség bármiféle valóban létező dolog vagy jelenség megismerésére, mint a tudományos kutatás módszertana. Ezt a módszertant ismerjük. A pszichiáterek és a pszichológusok is ismerik, mégis figyelmen kívül hagyják. A papok és a filozófusok pedig többnyire nem ismerik. Pedig a tudományos kutatás módszertana a VALÓSÁG megismerésének EGYETLEN eszköze. Nem a fizikai univerzum megismerésének eszköze - hanem a VALÓSÁG megismerésének eszköze, tehát, amennyiben létezik lélek, és létezik Isten, ez az egyetlen mód arra, hogy bizonyosságot szerezzünk róluk, és megismerjük őket.
A tudományos kutatás nem bonyolult berendezésekből és bűzlő laboratóriumokból áll, hanem pontos megfigyelésekből, a megfigyelések pontos dokumentálásából, a megfigyelésekből levont helytálló következtetésekből, a következtetésekből formált helytálló elméletekből, melyek újabb megfigyeléseket jeleznek előre és tesznek lehetővé. Ezt a módszert bárki alkalmazhatja, egy filozófus is, egy pap is, egy sofőr is, egy postás is, vagy bárki. A valóság létezik, és nem tesz semmi egyebet, és nincsen tudatában a doktori és professzori címeknek.
A legfelsőbb kaszt ügy ítélte meg, hogy az istenhit és a lélekhit nem alkalmas a totális rabszolgasághoz, bármennyi hazugságot terjesztettek is el ezeken a területeké . Az Istenben és a lélekben való hit nem alkalmas a totális rabszolgaság eléréséhez, mert tartalmaznak némi igazságot, melyek ott rejlenek a mérhetetlen mennyiségű babona alatt. A legfelsőbb kaszt ezért megtörte a vallásokba vetett hitet: életidegenséget és erőszakot kapcsolt hozzájuk. Végül teljesen ki fog irtani minden filozófiát
és minden vallást, de egyelőre ezt még nem tudta véghezvinni. A cél egy olyan bolygó, melynek minden egyes lakója vakon hisz a materializmusban. Figyelje, hogyan járatja le a legfelsőbb kaszt az Isten és a lélek témáját! A máz olyan, mint egy gigantikus méretű vetítővászon, melyen hosszú időn keresztül megy ugyanaz a film. Figyelje, ahogyan lassan változik ez a film!
Figyelje, ahogyan bemutatja a filozófiákat és a vallásokat!
Figyelje, ahogyan ez a bemutatás néha álszent, néha kételkedő, néha megvető, néha elutasító, néha pedig kifejezetten durva. Figyelje, mit mutatnak Isten és a lélek címszavak alatt!
Nevetséges babonákat, emberi mivoltukból kivetkőzött nőket és férfiakat, rettegő öregasszonyokat, félbolond jósnőket, szánalmas jelmezben hadonászó, meglett férfiakat, erőszakot, életidegenséget.
A máz azt sugallja: ha Isten és a lélek, akkor félelem, akkor önmegtartóztatás, akkor ostoba babonák, ha pedig materializmus, akkor a tudomány, és minden jó, amit csak a világ kínál.
A tudomány mint intézmény nem a valóság kutatásával foglalkozik, hanem a materialista világkép, vagyis egy mélypolitikai ideológia igazolásával. Ami nem illik bele a világképbe, azt belekényszerítik vagy figyelmen kívül hagyják. Nem is hinné, hogy az intézményesített tudomány milyen nagyvonalú tud lenni a tények figyelmen kívül hagyásában."

 „Nem létezik olyan hivatalosan elismert tudományág, amelynek tárgya Isten vagy a lélek volna, sem olyan, amelynek feladatai közé tartozna annak kiderítése, hogy létezik-e valamiféle isten, vagy hogy van-e az embernek lelke, vannak-e korábbi életek, vannak-e magasabb rendű képességek, melyek nem kötődnek a testhez, van-e az életnek valamiféle célja, van-e jó és van-e rossz. Egyetlen hivatalosan elfogadott tudomány vagy tudományág sem foglalkozik ezekkel a kérdésekkel, pedig ezekhez képest minden más kérdés teljesen lényegtelen.
A pszichológia szó eredete az 1500-as évekre datálható. Jelentése: a lélek tudománya. Kezdetben a filozófia egyik ága volt, amely azért vette fel a lélek tudománya elnevezést, mert a filozófia módszerei helyett a tudomány módszereit akarta használni a lélek megismerésére. Kezdetben ezt is tette és ki is jelentette, hogy tudományosan igazolást nyert a lélek létezése, amely az anyagi világtól tökéletesen független valóság. A pszichológia nagyon sokáig nem volt materialista, évszázadokon keresztül hirdette a lélek létezését, és hogy az emberi lélek léte tudományosan bizonyítható.
A pszichiátria szó jelentése: lélekgyógyászat. A pszichiátriát a szükség hívta életre. A tizennyolcadik század végén létrejött egy új szakma, amely a tébolydákba zárt őrültek ellátásával és gyógyításával volt hivatott foglalkozni. Megjegyzendő, hogy a tébolydákat már a hőskorban is felhasználták egyesek arra a célra, hogy általuk nemkívánatosnak ítélt személyektől megszabaduljanak. Kezdetben, amikor még nem létezett a pszichiátria szó, lelki medicina névvel illették a területet. Az első tankönyvet 1758-ban adták ki, Értekezés az őrületről címmel. A tébolydák egyre nyíltak, és sorra megteltek, továbbá a különös és megmagyarázhatatlan viselkedés minden társadalmi rétegben megtalálható volt, beleértve az uralkodó dinasztiákat is, szükség volt hát egy szakmára, amely megállítja ezt a tendenciát, és az őrülteket ismét normálissá teszi. Ez a szakma volt a lelki medicina, melyet 1808-ban Johann Christian Reil pszichiátriának keresztelt el. A pszichológia a lélek tudománya volt, mely a filozófiából vált ki azzal a céllal, hogy tudományos bizonyítékokat szerezzen a lélek természetét illetően, és hogy a lélek képességeit és törvényszerűségeit a tudományos módszertan precíz technikáit követve tárja fel és foglalja rendszerbe. A pszichiátria az őrület okainak kiderítésére és az őrület megszüntetésére jött létre. 
Mindkét szakterület tiszta és nemes céllal született, és a kezdet kezdetén szándékaik és tevékenységeik valóban tudományosak voltak.
Az 1810-es évek elején, amikor sorra alakultak a pszichiátriai tanszékek, igen indulatos vita robbant ki az őrület okait és kezelését illetően. Ez volt az első nyilvános pszichiátriaellenes tiltakozás, melyet még rengeteg követett. Közemberek és neves személyiségek egyaránt az ellen tiltakoztak, hogy a pszichiáterek embertelenül bánnak pácienseikkel. A célok ugyan tiszták voltak, ám a gyakorlat már sokkal kevésbé.
Mindaz, ami a tébolydákban történt, nem volt más, mint - ördögűzés. Ezt a lehető legkomolyabban kijelentem: a tébolydákban ördögűzés folyt, és semmi más. Ördögűzés nagy tömegekben, keresztek, szenteltvíz, ima és papok nélkül.
Itt egy különös szokásnak lehetünk tanúi, amely nagyon-nagyon régről ered, és amely észrevétlenül suhant végig a történelmen, mindig megmaradva a hatalom eszközeként. A katonai indíttatású kínzás a titoktartás megtörését célozta. A másikfajta kínzásnak, melyet a nyugati kultúrában ördögűzésnek neveztek, egy viselkedésminta eltörlése volt a célja. Fogtak egy tízéves gyereket, aki még mindig ágyba vizelt, rátették egy székre, és elkezdték órákon keresztül forgatni, és ezt minden nap megismételték, amíg a gyerek abba nem hagyta az ágyba vizelést, vagy amíg meg nem halt, vagy meg nem őrült teljesen. A pszichiátria tehát ördögűzést folytatott, vagyis embereket kínzott azzal a céllal, hogy viselkedésmintákat töröljön él.
Kezdetben sem a pszichiátriát, sem a pszichológiát nem tekintették tudománynak. Ahhoz, hogy tudományként fogadják el azokat, olyan saját szakterülettel kellett rendelkezniük, amely elkülönült minden más tudomány szakterületétől. Az emberrel magával hagyományosan csak a filozófia és a vallás foglalkozott. Abban az időben a felosztás úgy nézett ki, hogy az egyik oldalon volt a filozófia, a vallás és az okkultizmus (mágia, alkímia, asztrológia stb.), a másik oldalon pedig a tudomány, amely egyre nagyobb elismerést nyert, és amely az anyagi univerzummal, leginkább annak mérésével foglalkozott. Mind a pszichológia, mind a pszichiátria tudományként óhajtott létezni, mert a filozófia, a vallás és az okkultizmus abban az időben sokat veszített népszerűségéből. Ezért elkezdték az embert testi oldalról megközelíteni és magyarázni. A testtel azonban a biológia és az orvostudomány foglalkozott, ezért valami újat kellett kitalálniuk. így jött létre az a spekulatív tétel, miszerint az embernek nincs olyan része, amely kívül esne a testén, vagyis nincs más, csak a test. A pszichológia önmagát a viselkedés tudományaként határozta meg, a viselkedés okát pedig a testben kezdte keresni. A pszichiátria az őrülettel és annak gyógyításával kívánt foglalkozni, és mivel az agyban futnak össze az idegek, kijelentették, hogy az agy áll a viselkedés hátterében, így ők az aggyal foglalkoznak.
Valóban léteztek azok a viselkedési minták, melyeket a korai pszichológusok megfigyeltek, és valóban léteztek azok a jelenségek, amelyeket abban az időben a pszichiáterek leírtak, mint őrületet. Ahogyan magyarázták ezeket, az volt a hamis. Érdekes módon, kezdetben nem vetették el teljesen a lélek létezését, és az egészen a századfordulóig részét képezte a pszichológia és a pszichiátria emberképének. 1879-ben azonban, Lipcsében, Wilhelm Wundt kijelentette, hogy tudományosan igazolta: az ember nem egyéb, mint egy lélek nélküli állat.
A kutatástörténet a tudománytörténet része, és egy-egy tárgy vagy téma kutatásának fejlődésével, történelmi hátterével foglalkozik. Nos, felettébb érdekes az a tény, hogy Wundt egyetlen szót sem írt le arról, hogy milyen kísérlet alapján tette korszakos felfedezését, miszerint az embernek nincs lelke. Felettébb különös a helyzet, mert a történelem legnagyobb horderejű állításának nincsen semmiféle kutatástörténete. Egyáltalán semmi. Egyetlen szó sem. Sem 1879 előtt, sem pedig azóta, mind a mai napig bezárólag, soha, senki nem folytatott semmiféle hivatalos, tudományos kutatást annak megállapítására, hogy mi az ember. A kutatástörténet teljes anyagában, amely hihetetlenül nagy mennyiségű iratot és számítógépes adathordozót tesz ki, a legelső feljegyzéstől a legutolsóig, egyetlen szó sem található olyan kísérletről, amelynek az lett volna a célja, hogy kiderítse, van-e az embernek lelke vagy nincs. Wundt sem hajtott végre semmilyen ez irányú kísérletet, egyszerűen csak kijelentette, hogy »tudományosan igazolta«, és a dolog el volt intézve.
A pszichiátria és a pszichológia már akkor veszélyes eszköz volt, amikor az őrületet próbálták diagnosztizálni és gyógyítani. A démon akkor szabadult el igazán, amikor elkezdték az őrületet megelőzni. Ekkortól vált a pszichológia és a pszichiátria hatóköre korlátlanná. Megjelentek az élet minden területén, végig az összes szakmában, a művészet, a tudomány minden válfajában, beleszóltak az oktatásba, beleszóltak a politikába, a bűnüldözésbe, és különös módon még a papi képzésbe is. Az őrület kialakulását úgy lehet megelőzni, hogy az őrület legelső jeleinek felbukkanásakor a személyt kezelésnek vetik alá. Még jobban pedig úgy lehet megelőzni, ha eleve mindenkit kezelnek, már születésétől kezdve. És mindezen létező célok mellett az őrület, az elmebaj, a mentális zavar, az elmebetegség szavak a pszichiátria és a pszichológia teljes szakirodalmában sehol sincsenek tudományos igényességgel definiálva, mint ahogyan ezek ellentéte, a normalitás sem. A pszichiátriai és a pszichológiai ipar éves bevételeinél pedig csak a pszichiátria és a pszichológia tényleges hatalma nehezebben elképzelhető.
Általában a pszichiátriai intézetek tisztábbak, mint egykor a tébolydák voltak. Ma már kevesebb embert vernek agyon, kevesebb ember veszti életét ezekben az intézetekben, bár még mindig döbbenetesen sok. Ma már kevesebb ember fetreng az ürülékében, és kevesebb a sikoly. De még mindig ördögűzéssel foglalkoznak. Még mindig tortúrának vetik alá az embert, attól a céltól vezérelve, hogy megváltoztassák a viselkedését.
Azonban nem az jelenti az igazán nagy veszélyt, hogy gyakorlatilag bárkit bármennyi időre bezárhatnak egyetlen ember akármin alapuló véleménye alapján. Nem az a lényeg, hogy megfoszthatnak embereket emberi mivoltuktól vagy józan eszüktől, vagy szavahihetőségüktől. Nem az a lényeg, hogy ott bábáskodnak a világ kormányaiban a politikusok, az államfők mögött, és beleszólnak beszédeikbe, döntéseikbe. Mindezek a veszélyek roppant mértékűek, mégis elhanyagolhatóak. Ebben a pillanatban szerte a világon sok millió ember tartózkodik valamilyen pszichiátriai intézetben, de ez sem különösebben fontos.
Ami igazán fontos, ami igazán lényeges ebben az egészben, az a világkép, az a pszichiátria és a pszichológia teljesen megalapozatlan, semmiféle kísérleten nem alapuló emberképe, melyben milliárdok hisznek, és amelyet hivatalos világképnek tekint szinte minden ország a földön.
A lényeg az, hogy ezekben a pillanatokban a világ valamennyi technikailag - és katonailag - fejlett államában a hivatalos világkép a materializmus.
Olyan országok, amelyek annyi tömegpusztító fegyverrel rendelkeznek, hogy azzal kiirthatják az életet a Földön, és iparuk révén meghatározó befolyással bírnak a bolygó ökológiájára, egy olyan hivatalosan szentesített világképben hisznek, amely szerint az életnek nincs célja, nincs értelme, nincs jó és nincs rossz, és a szív dobogásának megszűnésével a tettek többé semmit sem számítanak.
Hát ez a lényeg.
A többi ehhez képest - semmiség."

„A legtöbb ember össze van zavarodva azt illetően, hogy mi a különbség a materializmus és a vallások alapvető tanításai között, és így ebből is és abból is elfogad tételeket, és nem veszi észre, hogy azok egymásnak ellentmondanak. A materializmus szerint az agy gondolkodik, és az agy tárolja az emlékeket. Roppant érdekes jelenség, hogy ezt rengeteg vallásos ember is elhiszi, köztük papok és lelkészek is. Ez azért is érdekes, mert ha az agy bármi effélét csinál, akkor nincs lélek és nincs Isten.
Ha az agyban vannak emlékek, akkor azok a test halálakor elpusztulnak. Ha az agy gondolkodik, akkor a test halála után a gondolkodás megszűnik. Ha az agy döntéseket hoz, akkor a test felbomlásával a döntések is megszűnnek. Ha így áll a helyzet, akkor mi volna a lélek szerepe? Akkor milyen tulajdonságokkal rendelkezik a lélek? A lélek nem rögzít emlékeket, nem tárol emlékeket, nem emlékezik, nem gondolkodik és nem dönt. Akkor mit csinál? Mi maradt még? Hát semmi. És ha valami semmit sem csinál, akkor az nincs is. Ha tehát az agy gondolkodik, nincs lélek. Ha pedig nincs lélek, Isten sincsen. Semmi sem tud újjászületni, és semmi sem járulhat Isten színe elé, hogy számot adjon tetteiről.
Ön mit gondol, hány emléke van egy ötvenéves embernek?
Napi tapasztalatból tudjuk, hogy az emlékek kísértetiesen hasonlítanak a filmhez. Az emlék egy háromdimenziós film, amely tartalmaz minden érzékletet, továbbá a személy aktuális emócióját, a gondolatait és a döntéseit is. A film képkockákból áll, és mivel az emlékezést bárhol leállíthatjuk, és bármilyen jelenetet kikockázhatunk, akárcsak a film esetében, tudjuk, hogy az emlék alapegysége az emlékkép, amely olyan, akárcsak egy képkocka a filmben. Ugyancsak tapasztalatunkból tudjuk, hogy ahhoz, hogy valószerű mozgást lássunk, egy másodperc alatt 24-25 állóképet kell megnéznünk. Tehát másodpercenként 24-25 emlékképet rögzítünk. Vegyük alapul a 25-öt és számoljunk egy kicsit. Ez percenként 1,500, óránként 90.000, naponta 2.160.000, évente pedig 788.400.000 emlékkép. Vagyis ötven év alatt 39 milliárd 420 millió emlékkép. Nos, hol fér el a testben ennyi emlék?
Van nekünk 39,5 milliárd emlékképünk, hová tegyük őket? Egyáltalán: mekkora egy emlékkép? Hogy néz ki, milyen az alakja?
És a legfontosabb kérdés: mi maga egy emlékkép, mint fizikai dolog?
Egy sejt, függetlenül attól, hogy a test mely pontján helyezkedik el, és milyen funkciót lát el, ahhoz, hogy működni tudjon, rengeteg olyan alapvető feladatot kell ellátnia, melyek függetlenek a sejt elhelyezkedésétől és testben betöltött szerepétől. A sejtnek táplálkoznia kell, anyagcserét kell folytatnia, osztódnia kell, és el kell látnia a feladatát. A sejtfalnak nem az a feladata, hogy emlékeket tároljon, a sejtmagnak sem, a kromoszómáknak sem, az enzimeknek sem, a DNS-nek sem, a géneknek sem, és így tovább.
Tételezzük fel, hogy vannak emlékeket tároló sejtek a testben. Nos, hol tárolnák az emlékeket az emlékeket tároló sejtek? És hogyan? Hogyan kerül eltárolásra, mondjuk, egy doromboló macska emléke? És hogyan kerül az emlék az emlékeket tároló sejtekbe? Mi az emlék? És egy igencsak fontos kérdés: mi nézi meg az emlékeket az emlékeket tároló sejtekben, és hogyan? Mi megy oda a sejthez, és néz bele? Honnan tudja, hogy egyik vagy másik emlék melyik sejtben található? Mi az a dolog, ami ott mozog az agyban, számon tartja, hogy melyik emlék melyik sejtben van, bemegy a sejtekbe, megnézi ezeket az emlékeket, értelmezi azokat, és gondolkodik? Mi csinálja ezt? Megint csak sejtek, a sejteknek egy minden eddiginél speciálisabb fajtája?
És amikor ezek az emlékeket tároló sejtek osztódnak, akkor az emlékek belekódolódnak a DNS-be? Hogyan? Mi módon?
És mi volna a genetikai kódja egy doromboló macska emlékének?
Mi tudna gondolkodni a testben? A testnek melyik része? Az agy, vágják rá a materialisták. És az agynak melyik része? Mi marad az agyból, miután minden olyan részt kivettünk belőle, amelynek testi funkciók ellátása a feladata? A gondolkodáshoz nagyságrendekkel nagyobb kapacitás szükséges, mint az emlékek tárolásához, mert amíg az emlékek tárolása mechanikus, a gondolkodás folyamata nem az. A materializmusban minden kínos kérdésre az a válasz, hogy az agy nagyon bonyolult szerv. Ez a kijelentés tudományosan körülbelül annyit ér, mintha azt mondanánk, hogy »Isten útjai kifürkészhetetlenek.
Ernst Rudin, német pszichiáter, egyike volt azoknak az embereknek, akik lefektették a nácizmus ideológiai alapjait. Rudin célja a »genetikailag alacsonyabb rendűek« kiirtása volt, hogy ezáltal egy tiszta fajt hozzon létre, melyet ő emberistennek nevezett. Azt javasolta, hogy több tízmillió családot irtsanak ki a Földön. Beteges céljainak igazolására és elfogadtatására találta ki azt a koncepciót, miszerint a személyiségjegyek genetikai eredetűek, vagyis örökletesek. Ez az egyetlen tétel volt a nácizmus alapeszméje. Ez az eszme a mai napig szerves részét képezi a materialista gondolkodásnak, minden országban. Természetesen Rudin nem árulta el nekünk, hogy milyen kísérletek alapján jutott a »személyiség öröklődésének« korszakalkotó felfedezéséhez. Ezt a nagy titkot magával vitte a sírba...

A tudományos genetikán kívül van még egy másik genetika is. Ez a másik genetika az ideologikus genetika. Az ideologikus genetika a tudományos genetika szakkifejezéseit használja politikai ideológiák eladása céljából. Azt állítja, hogy a gének határozzák meg egy ember személyiségét, a céljait, az intelligenciáját, a vágyait, azt, hogy milyen a szexuális irányultsága, azt is, hogy mi a kedvenc színe, mi a kedvenc illata, és így tovább, vagyis tulajdonképpen mindent a gének határoznak meg.
Azonban van ezzel némi probléma.
Az egyik az, hogy a gének nincsenek semmilyen kapcsolatban azzal a világgal, amelyben mi, emberek élünk, vagyis fogalmuk sincsen például a színek létezéséről, hogy ennél bonyolultabb példát ne is hozzak fel. A gének semmit sem tudnak a világról. Egyáltalán nincs tudomásuk a világról. A másik, hogy a géneknek van funkciójuk, a gének határozzák meg a test alapvető felépítését és alapvető működését, melyet számtalan dolog befolyásol, például a táplálék, a mozgás és egyebek, vagyis, ha valaki nem táplálkozik megfelelően, akkor a teste nem lesz teljesen olyan, mint amilyennek a genetikai programja szerint lennie kellene. A harmadik pedig, hogy még soha senki nem látott egy gént, amint az valamit csinált volna. Soha. Senki a világon nem látott egy gént, amint az befolyást gyakorolt volna valakinek a gondolkodására, vagy az ítéletére, például a színekhez való viszonyára. És a negyedik: még csak olyan modell sem létezik, még csak egy homályosan vázolt koncepció sincsen, amely azt magyarázná, hogy a gének miképpen érik el, hogy valaki például a komolyzenét szeresse, mert természetesen a genetikus ideológia szerint a zenei ízlést is a gének határozzák meg.
Voltak és vannak emberek, akik baleset, bűncselekmény vagy betegség következtében bizonyos agysérülést szenvedtek el, és túlélték, de a sérülés következtében hirtelen vagy fokozatosan, kisebb vagy nagyobb mértékben, időlegesen vagy tartósan megváltozott a viselkedésük, az élethez és más emberekhez való hozzáállásuk. A materializmus igazolásán dolgozó »kutatók« megfigyelik, hogy ezek az emberek milyen viselkedésbeli és egyéb szellemi változáson mennek keresztül, ezt összevetik az agysérülés helyével és milyenségével, és ily módon próbálják kikövetkeztetni, hogy az agynak mely része milyen szellemi funkciónak a forrása. Ez az ÖSSZES BIZONYÍTÉK a materialisták kezében arra, hogy az agy rendelkezik a lélek képességeivel, vagyis hogy a lélek nem létezik.
Van azonban néhány ellenérv. Az egyik, hogy ezeknek az eseteknek a dokumentálása néha elképesztően trehány, sokkolóan tudománytalan módon történik, következésképpen tudományos kutatás számára elfogadhatatlanok. Azonkívül vannak hamis, fiktív esetleírások, melyek sohasem történtek meg. Számtalan rossz és elhamarkodott következtetést vontak le az esetleírásokból, melyek némelyike olyan logikai bakikat tartalmaz, olyan mértékben logikátlan, amely a tudomány bármely valódi területén elfogadhatatlan, és köznevetség tárgyát képezné. Továbbá a következtetéseket nem ellenőrizték. Nem létezik semmiféle KÖZVETLEN bizonyíték, ezt még a materialisták is elismerik. Az agyuk adott területén megsérült emberek nem minden esetben változnak meg, nem minden esetben egyforma módon és egyforma mértékben. A test bármelyik részének sérülése is kiválthat ugyanilyen látványos és tartós változást a személyiségben. És még egy ellenérv a végére: azoknak az eseteknek a túlnyomó többségében, melyekben egy személy viselkedése vagy más szellemi képessége hirtelen és nagy mértékben megváltozott, a test sehol sem sérült meg. Egy életvidám ember kap egy telefonhívást, melynek hatására egy életre megnyomorodik lelkileg és egykori önmagának csupán árnyéka marad. Egyetlen kellőképpen rossz vagy kellőképpen jó hír változások garmadáját válthatja ki, melyek lehetnek döbbenetesen nagymértékűek, az élet végéig kitartóak, és nagyon sokfélék.
Pozitronemissziós tomográfia, mágneses rezonanciás képalkotás, magnetoenkefalográfia. Néhány ijesztően bonyolult kifejezés, melyek még bonyolultabb berendezéseket és eljárásokat takarnak. Ezek az agy műszeres vizsgálatai. Bonyolultságuk ellenére sem képesek semmi másra, mint annak kimutatására, hogy az agyban van valamiféle aktivitás. Ezt azonban már eddig is tudtuk. Ez sem tekinthető bizonyítéknak arra a »tudományos állításra«, hogy nincs lélek. Az pedig, hogy egyes pszichiáterek és pszichológusok még mindig lélekről és tudatról beszélnek, senkit ne tévesszen meg, mert nem ugyanazt értik alatta, amit ezek a szavak eredetileg jelentenek.
A fizikai univerzum tudományos kutatása folyamán végső soron mindenből tárgylemez lesz a mikroszkóp alatt, vagy valamilyen porított anyag, vagy valamilyen folyadék egy kémcső alján, esetleg némi gáz egy bura fogságában, vagy számok, grafikonok és teszteredmények, vagy fényképek, film- és hangfelvételek. A materializmus azt állítja, hogy nincs lélek, nincs Isten, az agy gondolkodik és tárolja az emlékeket, és a gének meghatározzák a személyiséget. Arra szeretném kérni, hogy gondolkodjon el, és próbálja meg kitalálni, hogy mit is kellene látnia egy mikroszkóp alatt, egy kémcső alján, egy bura fogságában, egy papírlapon, egy fényképen, egy film- vagy hangfelvételen, amely bizonyítaná, hogy nincs Isten. Vagy azt, hogy nincs lélek. Vagy hogy az agy gondolkodik. Vagy hogy az agy emlékeket tárol. Vagy hogy a gének meghatározzák az Ön személyiségét. Jó szórakozást kívánok egész hátralévő életére!"

 „A kultúra maga a máz. A máz funkciója, hogy eltakarja a civilizáció valódi arcát. Ezt úgy éri el, hogy magához láncolja az emberek figyelmét.
A legfelsőbb kaszt a fontossággal manipulál. Leértékeli vagy felértékeli valaminek a fontosságát. A kultúra a gondolkodásunk és az életünk egyetlen viszonyítási pontja. Az igazán fontos dolgokat a máz sokkal kevésbé fontosnak, vagy kifejezetten lényegtelennek mutatja be, a lényegtelen vagy igen csekély jelentőséggel bíró dolgokat pedig irdatlanul fontosnak. A máz képes arra, hogy valamit, aminek semmi jelentősége nincsen, az élet lényegeként mutasson be.
A máz a legnagyobb mutatvány a világon.
Ma már semmi sem olyan fontos, mint az, hogy az ember hogyan érzi magát. Végső soron az érzelmek hangsúlyozása a máz lényege. Minden erre megy ki. Hogyan érzi magát? Mit érez? Kellemes, amit érez? Kellemetlen? Most boldog? Dühös? Unott? Fél? Mit érez? 
Nincs pitiánerebb játszma annál, amit egy ember érez! Mert nincs benne cselekvés.
Egy ember ott ül egy székben, körülötte egy egész világ, de ő nem a világgal törődik, hanem önmagát figyeli, hogy megtudja, mit érez. Pedig a világ az igazi játszótér, nem az érzelmeink.
Természetesen nincs semmi baj az érzelmekkel, a baj azzal van, amire használják őket.
Az érzelmek ugyanis REAKCIÓK.
Az érzelmek KÖVETKEZMÉNYEK.
Amit Ön érez ebben a pillanatban, az a következménye valaminek. A legfelsőbb kaszt az érzelmeket helyezte az értékrend csúcsára, azt állítva róluk, hogy nincs ezeknél fontosabb, azt állítva róluk, hogy bizonyos érzelmek átélése a legfontosabb cél, ami csak létezhet. Zseniális a maga nemében, fantasztikusan aljas, de zseniális.
A boldogság a siker következménye, annak következménye, hogy az eseményeket a nekünk tetsző módon alakítottuk. A boldogság a siker következménye - volt. Most már a boldogság a cél! A boldogság elérése a siker! Most már nem a siker következménye, hanem a cél és a siker maga! A boldogság keresésével hirtelen minden igazolhatóvá vált. A gyilkosság, a drog, vagy bármi más.
Alapvetően nincsen semmi baj a testtel, alapvetően nincsen semmi baj a szexszel. De amire és ahogyan ezeket felhasználják, az tönkretesz bennünket.
Nézze meg a reklámokat, a regényeket, a filmeket, a videoklipeket, az újságokat és a zeneszámokat - szinte nincs olyan, ami szólna valamiről, aminek lenne bármiféle mondanivalója. Nem akarnak mást, mint tesztoszteront (férfi nemi hormont) és ösztrogént (női nemi hormont) eladni. Az úgynevezett művészet mást sem tesz, mint megpróbál tesztoszteront és ösztrogént eladni - állásfoglalás és igazi kommunikáció helyett. Ebben az úgynevezett művészetben már semmi más nem fontos, csak a férfiasság és a nőiesség. Nagy hősök és ideálok mást se tesznek, mint férfiasan és nőiesen pózolnak, és közben eget rengető ostobaságokat beszélnek, és olyan irracionális dolgokat művelnek, amit ha a valóságban próbálnának megtenni, belehalnának.
Ezzel a nagy hangzavarral voltaképpen lealacsonyították a szexet. Elkezdtek mindent szexnek nevezni, és elkezdtek mindent szerelemnek nevezni. Úgy dobálóztak ezekkel a szavakkal, hogy már nem jelentenek szinte semmit. A világot elárasztották pornográfiával, ami semmi egyéb, mint az együgyűség dicsőítése. Olyan kifejezéseket eszeltek ki, mint például a »testi szereleme, meg a »pénzért vett szerelem«, melyekkel az egykor felemelő szerelemből valami sötét, koszos sikátorokba való, nyálkás, undorító valamit csináltak, amiről beszélni se jó.
Azt hangoztatják, hogy minél többet foglalkozik valaki a szexszel, annál értékesebb, annál vonzóbb ember, annál igazibb férfi, és annál igazibb nő. Azután a materializmus igehirdetői azzal álltak elő, hogy a hűség természetellenes. Ja igen, és még hozzátették a varázsszót is: ez »tudományos tény«.
A vágy teljesen természetes dolog, kialakul, nap mint nap, pillanatról pillanatra, nincs benne semmi, így volt ezelőtt is, és így lesz ezután is. A vágy és a szándék között óriási a különbség. Egy kéz megmozdításához szándék kell, a vágy kevés. Nem a vágy tesz valakit hűtlenné, nem a vágy az, amely elárulja az ígéretet, a szerelmet, az esküt. Ehhez szándék kell.
A vágy egyszerűen csak annak érzelmi megjelenése, hogy valami tetszik. Valakinek tetszik egy nő vagy egy férfi teste, ugyanúgy, ahogyan tetszik neki egy naplemente, egy új sportkocsi, egy régi dal, vagy egy élénk szín. Tetszik neki. Na és?
Az, hogy egy férfinak tetszik egy nő, nem bír nagyobb jelentőséggel, mint az, hogy tetszik neki egy szín. A testek esetében a tetszés jelentőségének mérhetetlen felértékelése mesteri manipuláció, mert rengeteg érzelem és rengeteg konfliktus forrása, és ami a lényeg: leköti az embereket. Mert ez a lényeg. Az egész máz csak azért van, hogy lekösse az emberek figyelmét.
Azt mondják - jellemző módon, csak és kizárólag a materialisták hogy a hűség természetellenes. És számtalan bonyolult magyarázatot fűznek hozzá, és mindvégig elfelejtik definiálni a hűség fogalmát. A hűség azt jelenti: ragaszkodni egy döntéshez. Valójában az ember mindig a saját döntéseihez hű vagy hűtlen, sohasem máshoz. Az ember eldöntheti, hogy hű lesz egy csapathoz, vagy egy márkához, vagy egy színhez, vagy egy ételhez, vagy - bármilyen szokáshoz. Ugyanez hűnek lenni egy másik emberhez; nincsen semmi különbség, mert a hűség a saját döntésünkhöz való ragaszkodás.
A legfelsőbb kaszt, valamikor a történelem hajnalán rájött, hogy ha ellenérzéseket kelt a nőkkel szemben, azzal temérdek értelmetlen problémát
hozhat létre. A legfelsőbb kaszt követei keresztül-kasul járták a bolygót, és vitték a hazugságokat. És hamarosan feltűnt a mágiában, majd az alkímiában, majd a legkülönfélébb filozófiákban és vallásokban a nőgyűlölet. Azután a tudományban is feltűnt. Jelen pillanatban az a »tudományos« álláspont a nőkről, hogy hajlamosabbak az elmebetegségekre, mint a férfiak; ha üzleti vállalkozásba fognak, könnyen drogfüggőkké válhatnak a stressztől; genetikailag alacsonyabb rendűek, mint a férfiak (állítólag hiányzik belőlük a zsenialitást okozó tizenöt gén); és hogy tudat alatt vágynak arra, hogy megerőszakolják őket. 1996-ban ténylegesen bejelentették, hogy tudományos igazolást nyert: a nők 90 százaléka tudat alatt vágyik arra, hogy nemi erőszak áldozatává váljon. Csodálatos eszme, nem igaz?
A legfelsőbb kaszt célja, hogy elterelje az emberiség figyelmét a valóságról. Ezt úgy érik el, hogy olyan játszmákat adnak neki, melyek az igazi játszmákat helyettesítik. Ezek a helyettesítő játszmák abban különböznek az eredeti, igazi játszmáktól, hogy nincsen semmi értelmük. Ha felsorolnám ezeket a játszmákat, és azt mondanám, hogy az igazi játszmák ezeken kívül vannak, minden valószínűség szerint döbbenten állna, és nem tudna mondani egyetlenegy játszmát sem a felsoroltakon kívül. Ez a jelenség csak a legfelsőbb kaszt alaposságát dicséri.
Kitalálunk egy nagyon furcsa járást, és azt állítjuk, hogy ez az igazán férfias járás, és minden igazi férfi így jár. Ez nyilván nem igaz, de hogy értékesnek tűnjön a járás, teszünk rá tétet: csodálatot, pénzt, szexet. Azt mondjuk, hogy aki megtanul így járni, és így jár, az sikeresebb a nőknél, és nagyobb esélye van arra is, hogy egy jól fizető állása legyen. Az egész média a miénk, tehát telepakoljuk a médiát ezzel a járással, a járás felértékelésével, olyan férfiak igazi férfiként való bemutatásával, akik így járnak, és egy idő után azt fogjuk tapasztalni, hogy milliók tanulják ezt az újfajta járást, és milliók járnak így az utcán. És mire jó ez? Természetesen semmire. Viszont több millió embernek lekötöttük az idejét, az energiáit, a gondolkodását, a figyelmét, az egész életét. Következmény? Ezekkel az emberekkel többé nem lesz gond, jól elvannak magukban. Kész. Ennyi. Jelenleg a világon mérhetetlen mennyiségű ilyen játszma van, amelyeknek nincsen semmi értelmük, de ráraktak valami vacak tétet, tele van velük a média, és milliók vagy milliárdok játsszák, és nincs velük gond.
Ezen a világon olyan hatalmas bűnöket követnek el emberek és népek ellen, az egész emberiség ellen, méghozzá büntetlenül, hogy Ön azt el sem tudná hinni. A háttérben, jelenleg is, ebben a pillanatban is, olyan hatalmas bűnöket követnek el az emberiség ellen, amelyhez képest a holokauszt említésre sem méltó, bármilyen iszonyatos volt is valójában. Semmilyen ismert bűn sem fogható azokhoz a bűnökhöz, melyek rejtve maradnak, mert a máz eltakarja őket.
A máz a fekete kendő az Ön szemén, a máz egy csodálatos, milliónyi színben pompázó, csillogó öltözék, amely eltakarja, hogy a selyem alatt Ön vastag láncokkal van gúzsba kötve. Minden ember ezen a bolygón rabszolga. Az a rabszolgaság, melyben Ön és embertársai sínylődnek, minden képzelet felülmúl. A máz egyetlen funkciója, hogy elhitesse az emberekkel, hogy szabadok. Börtönlázadástól tehát nem kell tartani. Senki emberfia nem tudja, hogy börtönben van. » Miféle börtön? Miféle rablánc? Ugyan már! Ilyen az élet!«
És miközben hosszú léptekkel menetelünk a végső szakadék felé, a totális kipusztulás felé; miközben az őrület úgy terjed, mint az influenza; miközben az erőszak fenyegetése folytán sehol egy pillanatra sem tudunk igazán megnyugodni, még saját otthonunkban sem; miközben természetes és mesterséges, halálos kimenetelű, de réges-rég gyógyítható és kiküszöbölhető betegségek és járványok lesnek ránk; miközben az elkerülhetetlennek tűnő halál ott vár minket és szeretteinket az »út végén«, miközben az egyfolytában hajszálon múló nukleáris, biológiai és vegyi fegyverekkel vívott világháború fenyegeti az egész emberi fajt, és miközben a Föld ökológia rendszere lassan, de biztosan összeomlik, emberek milliárdjai kizárólag szexuális életükkel, érzelmeikkel, a legújabb divattal, a pénzzel, filmekkel, autókkal, utazásokkal és más effélékkel törődnek.
Önnek és embertársainak esélye sincsen. Terjesen belefeledkeztek a mázba, és nem látják, amit a legfelsőbb kaszt nem akar, hogy lássanak. Pedig a máz nem tesz semmit, a máz, az csak van. Semmi egyéb, mint a fontosság manipulálása. De hihetetlenül hatásos."

 „Az ember egész történelmén keresztül annak az alaptalan téveszmének volt a foglya, hogy azt hitte magáról, hogy beavatott. Azt hitte magáról, hogy ő fontos, hogy őt beavatják, hogy ővele bárki is törődik. Azt hitte, hogy azok az emberek ott fenn, akik irányították az életét, az ő érdekében teszik, amit tesznek, hogy voltaképpen egymásért dolgoznak, mert ez a természet rendje. Hogy a kapcsolatuk, a viszonyuk, legyen bármilyen távolságtartó és szertartásos is, baráti. Az ember, teljesen elképesztő módon, hitt és hisz abban, hogy tudja, mi történik ott, ahol nincs jelen: a kolostorok, szentélyek, templomok rejtekén, a paloták, kastélyok, várak vastag falai közt, a laboratóriumok, tudományos akadémiák, országházak és tárgyalótermek zárt ajtajai mögött. Azt hitte és hiszi, hogy öt tájékoztatják az igazságról, a teljes igazságról. Ám az embert, különös vakhite ellenére, sohasem avatták be. Azt szeretném Önnek elmondani, hogy az Ön állítólagos sok mindenről való tudása csak illúzió. Ön azt hiheti, hogy sok mindent tud, hogy ismeretei szerteágazóak és alaposak, hogy a tudomány fény, amely beragyogja az ismeretlen sötétségét. Ön minden bizonnyal azt hiszi, hogy ismeri a tényeket, hogy tisztában
van azzal, hogy mi van és mi nincs, hogy tudja, mit fedeztek már fel, és mit még nem, hogy egész pontosan meg tudja mondani, hogy a tudománynak milyen is az az annyit emlegetett mai állása.
Ön szentül meg lehet győződve arról, hogy az AIDS, az ebola, és a többi halálos betegség, gyógyíthatatlan. Azt hiheti, hogy a kihullott haj, a kiesett fog, az elvesztett végtag nem növeszthető ki.
Szentül hiheti, hogy a tudósok keresik a földönkívüli élet nyomait, de nem találják.
Hiheti, hogy az evolúció úgy történt, ahogyan le van írva, és nincsenek olyan bizonyítékok, amelyek az ember keletkezését sokkal régebbre teszik, mint ami az ember eredetéről szóló könyvekben áll.
Ön hiheti, hogy a Földön ez idáig még sohasem létezett technikailag fejlett civilizáció.
Ön hiheti, hogy a bűnözés legyőzhetetlen szörny, és a háború az ember természetéhez tartozik.
Hiheti, hogy a világegyetem az ősrobbanással kezdődött, és hogy most tágul.
Hiheti, hogy a normandiai partraszállás zseniális katonai lépés volt.
És hihet még száz és ezer és millió dolgot, szentül meggyőződve, hogy ezek a dolgok bizony így vannak. Sorolhatja érvek tömkelegét, melyek mindegyike alátámasztja, hogy ezek a dolgok tényleg így vannak.
Ám ellenérvből elég egy is, hogy a tudás eme illuzórikus kártyavárai összedőljenek.
Ön a felsorolt dolgok egyikét sem tudja. Ezek ugyanis nem tények. Csak közlemények.
Amit Ön kap, azok csak és kizárólag közlemények.
Ön nincsen tudatában annak, hogy mi hogy van, csak annak, hogy egy s mást közöltek Önnel, mondván, hogy azok így és így vannak, és nem másképp. Az Ön teljes világképe a média által átadott közlésekből áll össze, és nem tartalmaz tényleges tapasztalatot. Azt mondhatnám, hogy Ön nem áll semmiféle kapcsolatban az úgynevezett tudománnyal, a technikai fejlesztéssel, az űrkutatással vagy a kormányzattal - csak a médiával. Mindent onnan tud.
A média két részből áll össze: az egyik a tartalom, a másik az eszköz, amellyel azt elterjesztik. A tartalom az ideológia, az eszköz a tömegkommunikáció. A média a máz legfőbb alkotóeleme, a máz lényege. A média generálja a mázt, amely eltakarja az emberek szeme elől az igazságot.
A média nemcsak a tévé, a rádió és a sajtó. A média technikai oldalához tartozik minden olyan csatorna, melyen át tömegeket lehet elérni. A média részét képezik a színházak és a mozik éppúgy, mint a tankönyvek, regények, az osztálytermek és a nyilvános tömegmegmozdulások. Minden a tömegkommunikáció részét képezi, amelyen keresztül gondolatokat lehet eljuttatni a tömegekhez.
Ön néhány évet iskolában töltött el, ahol elolvasott x számú oldalt, meghallgatott n számú előadást, és esetleg még néhány szemléletes kísérletet is módjában állt végignézni vagy elvégezni, majd az iskola után újabb könyvek elolvasása következett, és még nézte a tévét is, és hallgatta a rádiót is, és izgalmas vagy unalmas beszélgetéseket folytatott arról, amit látott és hallott majd pedig szentül meg volt győződve arról, hogy tud valamit a világról.
1961-ben a CIA megpróbálta meggyilkolni Fidel Castrót, ezt az akciót
hívják Disznó-öböl akciónak. Ön ezt tudja. Onnan tudja, hogy mondták Önnek, hogy így volt. Ha nem mondják, nem tudja. Ha másképpen mondják, másképpen tudja. És ha mást mondanak, mást tud. így megy ez, ilyen egyszerű, és ennyire nincs köze a valósághoz.
Ön összetéveszti a közleményeket és a tényeket, és ez az egyik módja annak, ahogyan manipulálják az életét.

Egy ember felfedez valamit, vagy valahol talál valami különlegeset - a következő lépés nem az, hogy Önt tájékoztatják róla.
Az eszméket, az elméleteket, a tényeket, a hazugságokat menedzselni kell, épp ügy, mint egy sztárt vagy egy márkát.
Publikálni kell, bemutatni minden elképzelhető fórumon, és annyiszor, amennyiszer csak lehetséges. Az emberek életének a részévé kell tenni. Fel kell rá hívni a figyelmet. Ha mindezt nem teszik meg, nem fog elterjedni. És ha nem terjed el, az emberek nem fogják azt hinni róla, hogy igaz. Fellengzősen rá lehet mondani valamire, hogy ezt így és így gondolják az emberek, vagy hogy ez és ez a közvélemény, de az ilyesmi egyáltalán nem lehet érv amellett, hogy a dolog igaz.
Megvan annak a módja, ahogyan valamit publikálni lehet, ahogyan valamiről előadást lehet tartani, ahogyan valamivel be lehet kerülni a tévébe, és ahogyan valamivel kapcsolatban el lehet nyerni a tudóstársadalom (stb.) támogatását. És ez megint csak nem annak a dolognak az igazságtartalma. Egy információ elterjedésének kritériumai sokkal inkább az ismeretség, a pénz, a szimpátia, és más effélék, mintsem az információ igaz volta. Tudja, az inkvizítorok nem néztek bele Galilei távcsövébe. Nem érdekelte őket. Az emberek többsége soha semmilyen információt nem ellenőriz. Azt hiszi, hogy a tudományos lapok és magazinok főszerkesztői bizonyítékokat követelnek a cikkek íróitól?
így tehát, amit Ön tudni vél, azt nem azért tudja, mert igaz. Nem az igazságtartalom a döntő. Mindaz, ami úgymond köztudott, egyszerűen csak menedzselt információ, és semmi több.
A média a legcsodálatosabb kommunikációs csatorna, amely egységbe kovácsolhatná és felemelhetné az emberiséget. De, amennyiben hazugságok elterjesztésére és sulykolására használják, erősebb tömegpusztító fegyver, mint a hidrogénbomba. És jelen pillanatban a médiát a legfelsőbb kaszt arra használja, hogy általa hamis információkat ültessen az emberek elméjébe.
A média a kultúra terjesztője és legfőbb hordozója. A média a máz létrehozásával és fenntartásával foglalkozik, jelen pillanatban semmilyen más funkciója nincs." 

„Az oktatási rendszer a máz fontos része. Az oktatási rendszer feladata, hogy kezelhetővé tegye az embereket. Nem azt akarom ezzel mondani, hogy a nyugati vagy a keleti oktatási rendszer tananyaga teljes egészében hazugságokból állna, mert ez nyilvánvalóan nem volna igaz. Azt azonban bátran kijelenthetem, hogy az oktatási rendszer tananyaga igen kevés jelentős igazságot tartalmaz, és fő feladata, hogy elhitessen bizonyos alapvető hazugságokat.
A tanulás modern definíciója tökéletesen materialista, és leginkább a hipnózisra emlékeztet: a tanulás feltételes reflex kialakítása, kondicionálás, annak sulykolása, hogy a tanuló adott ingerre (ez esetben többnyire adott kérdésre) mindig az előre meghatározott reakciót (választ) adja.
Egy információ annyira értékes, amennyire használható. Ha semmire sem lehet használni, akkor nincs értéke, még akkor sem, ha egyébként igaz. Ez a tudományos kutatás egyik kevéssé ismert alaptétele. Ha innen nézzük, akkor igencsak helytálló az a kijelentés, hogy a tananyag igaz része jelentéktelen igazságokból áll. Ugyanis semmivel sem teszik könnyebbé az életet. A szakmai képzés más lapra tartozik, mint az általános képzés, de a szakmai képzés tekintetében is a tananyag jó része hamis, az igazságok pedig vagy jelentéktelenek, vagy kizárólag a szakmai feladatok végrehajtásához nyújtanak segítséget.
A Föld majd minden országában a hivatalosan elfogadott és tudományosnak tekintett - de ettől még továbbra is teljesen megalapozatlan - világkép a materializmus. A materializmus szerint csak egy élet van. Az oktatási rendszer feladata állítólag az, hogy az embereknek megadja az alapműveltséget vagy a szakmai alapokat. Ezzel szemben a tananyag nagyrészt semmire sem használható információkból áll. Az emberek tehát ennek az állítólagos egyetlenegy életüknek igen jelentős részét (10-15-20 évet) fordítják arra, hogy bizonyos információkkal találkozzanak, melyeknek 80-90 százalékát egyszerűen elfelejtik, miután kikerülnek az oktatási rendszerből, a maradékot pedig jórészt semmire sem használják, legfeljebb beszélgetnek róla. Ez alól kivételt képez a szakmai információk egy adott köre, melyek egy szakma tényleges végzéséhez segítenek hozzá. Az emberi élet negyedét-harmadát töltjük olyan majdnem teljesen értelmetlen tevékenységgel, melyet hihetetlenül túlértékelnek. Mi ez, ha nem embertelenség?
Az oktatási rendszer egyedüli haszna, hogy megtanít az embereknek két valóban fontos és jelentős dolgot: az egyik az írni-olvasni tudás, a másik a négy matematikai alapművelet. Ezekhez azonban bőven elegendő lenne egy-két hónap. Mi a tényleges értelme akkor a többi 200-240 hónapnak? Ne értsék félre, nem az oktatás vagy a tanulás ellen beszélek. Szó sincs róla! Mindkettő rendkívül nagy jelentőséggel bír. Én az ellen vagyok, amire az oktatási rendszert jelenleg használják.
Ha az emberek 10-15-20 évet töltenének valóban használható dolgok megtanulásával, megválthatnák a világot.
Nos, ez az, amit a legfelsőbb kaszt nem szeretne.
A legfelsőbb kaszt arra használja az oktatási rendszert, hogy kiölje az emberekből a tanulás vágyát és szeretetét, hogy a tanulás tényleges mivoltát egy hamis definícióval helyettesítse, és ezáltal majdnem teljesen lehetetlenné tegye bárminek a tényleges megértését, és hogy emberek milliárdjaiba verjen bele hazug nézeteket.
Az oktatási rendszer rendkívül sikeresen ültet gátlásokat a tanulókba, rendkívül sikeres emberek összezúzásában, szabad akaratuk kiölésében. A tanításban azonban egyáltalán nem sikeres. Ebben kudarcot vallott.
Az oktatás csődje a tanulás és tanítás hamis definícióján alapszik. Annak oka, hogy néhány ember azért mégis csak megtanul valamit az iskolában, az az egyes tanárok tehetsége, odaadása és elkötelezettsége.
Az intelligencia és a tanulás különös kapcsolatban állnak egymással.
Rengeteg IQ-tesztet dolgoztak ki, számuk több százra rúg, talán az ezret is eléri. Minden teszt egy kicsit más módon közelíti meg az intelligenciát: matematikai, logikai, mértani, némelyik földrajzi vagy zenei alapon, mások más módokon.
Pszichiáterek, pszichológusok és más szakemberek százai és ezrei érezték úgy, hogy a meglévő IQ-tesztekkel valami baj van.
Érzéseik hátterében az a megfigyelés állt, hogy az IQ-teszteken nem sikerült kellőképpen magas pontszámot elérniük.
A saját tesztjüket ezért arra alapozták, amiben magukat a legjobbnak gondolták, és addig-addig alakítgatták, amíg a teszt nem teljesítette a küldetését - azaz alkotóját roppant intelligensnek nem tüntette fel.
Az intelligencia és az IQ materialista definíciója olyan szinten zavaros, hogy egyáltalán nem is tekinthetők definíciónak. Az intelligenciát így »ha~ tározták« meg: értelmesség, felfogóképesség, műveltség. Tehát mit csinál az intelligencia, amikor működik? Egy ilyen tisztán gyakorlatias kérdésre a materializmus nincs felkészülve.
Ezért egy nagyon nem gyakorlatias választ adnak: »az agyban lévő agyi hírvivő és gondolkodó molekulák elektromos jelekké átalakított, feszültségkülönbségből adódó...« stb. Tehát mit csinál egy intelligens ember? Tehát mit csinál az intelligencia működés közben?
Az intelligencia tudományos meghatározása igen egyszerű. Az intelligencia problémák felismerésének és megoldásának képessége. Ez egy gyakorlati és tiszta definíció. Egy intelligensebb ember több problémát vesz észre, több problémát tud megoldani, gyorsabban ismeri fel a problémákat, és gyorsabban oldja meg őket. Ennyi az egész. A materialista »magyarázat« csak ködösítés.
Tételezzük fel, hogy egy fickó beül egy szobába, és ott kitölt egyIQ-tesz-tet. A szintidő 30 perc, de neki elegendő a kitöltéshez mindössze 7 perc, és az eredmény maximális pontszám: a fickó IQ-ja 210. A teszten problémák voltak felsorolva, melyeket az illető felismert és megoldott. Tehát használta az intelligenciáját. Azután tűz üt ki az épületben, emberünk pedig elevenen elég, mert nem tudott kimenekülni a házból. Egy másik fickó, aki ugyanazon a teszten összesen 98 pontot ért el, gond nélkül kisétál az égő házból, és még meg is ment nyolc másik embert. Hogy lehet ez? Kijutni egy égő házból ugyanúgy problémák sorozatának felismeréséből és megoldásából áll, mint egy ötismeretlenes egyenlet megoldása. Hát akkor? A 210-es IQ-val rendelkező fickó hogyan mondhatott csődöt az intelligencia használatában, amikor ugyanaz a probléma semmit sem jelentett a 98-as IQ-val rendelkező fickónak? Hogyan lehetséges ez?
Egy fickó, aki bekerült a rekordok könyvébe, mert egy teszt szerint 288-as IQ-ja van, sohasem lenne képes felismerni egy égbekiáltó hibát egy szanszkrit versben, ha nem tud szanszkritul, és nem ismeri a verselési formát.
Érti már? Teljes képtelenség felismerni egy problémát, ha semmit sem tudunk arról a bizonyos dologról, és ha nem ismerjük fel, megoldani sem tudjuk.
És hogyan lehet valamiről tudást szerezni? Tanulással. Az intelligencia tehát egyszerűen tanulással fejleszthető.
Ebből pedig még valami következik: az, hogy IQ, nem létezik. Az úgynevezett  IQ-tesztek nem az intelligenciát mérik, hanem a műveltséget egy adott területen.
Az IQ tehát nem létezik. Legalábbis úgy nem, mint ahogyan mondják. A szokásos kérdésre, miszerint: »Mennyi az IQ-d?«, a válasz az kellene, hogy legyen, hogy »Melyik IQ-teszt szerint? « Mert ahány teszt - annyi érték. Nincs tehát abszolút IQ, ami alapján valakit butábbnak vagy okosabbnak, illetve szellemileg alacsonyabb vagy felsőbb rendűnek ítélhetnénk.
Mivel az intelligencia a problémák felismerésének és megoldásának képessége, minden embernek számtalan IQ-ja van, minden területen más.
Ki az okosabb: Einstein vagy Lincoln?
A kérdés eleve helytelen. így a helyes: miben melyikük az okosabb? Vagyis: mely területen melyikük képes rövidebb idő alatt több problémát felismerni és megoldani?
Egy hegesztő valószínűleg elaludna egy egész táblát betöltő felsőbb matematikai egyenlet láttán, egy zseniális matematikus viszont valószínűleg a kórházban vagy a hullaházban, esetleg a börtönben kötne ki, ha megpróbálna hegeszteni.
Az, hogy adott esetben melyik szakterület a fontosabb, már egy másik kérdés, és semmi köze az IQ témájához.
Minden egyes embernek minden egyes területen más és más az IQ-ja,
és az adott terület IQ-ja egyes egyedül az adott terület megértésének fokától függ. A megértés pedig a tanulás végterméke, és semmi köze nincsen sejtekhez, génekhez, molekulákhoz, agyhullámokhoz, vagy magához az agyhoz.	
A tanulás nem reflexek kialakítása, hanem a tudás megszerzése. A tudás nem egy rakás szó és szám megjegyzése, hanem személyes bizonyosság.
A tanulás maga egy szisztematikus módszer, amely lépésről lépésre elvezeti az embert a megértésig, a bizonyosságig valamivel kapcsolatban. A tanulás az egyik legnagyobb haszonnal járó tevékenység, amely bármilyen magaslatra eljuttathat egy embert. Az elmélyülés szabaddá tesz.

„Washington D.C-ben van egy Fehér Ház nevű épület, melyet rengetegen ismernek. Ez az épület ott van. Ott van egy helyen, nem mozdul el, sok szó esik róla, az emberek odamehetnek és megnézhetik, és bárki megy is oda bármelyik országból, nem számít, hány éves, hogy férfi-e vagy nő, fehér fekete, ázsiai, eszkimó vagy bármi más, ha odamegy, ahol a Fehér Ház áll, é arra néz, akkor látni fogja. Ezen okból kifolyólag a Fehér Ház egy viszonyító si ponttá vált. A Hold és a csillagok is viszonyítási pontok. Azért azok, mert ott vannak fenn, és mindenki láthatja őket, aki arra néz, amerre vannak. A híres embereket ezért nevezték el csillagoknak. Ott álltak fenn a színpadon, vagy ott voltak a mozivásznon, mindenfelé látni lehetett az arcképüket, a média is foglalkozott velük, és mindezek következtében az emberek tudták, hogy amikor egy adott híresség kerül szóba, az kicsoda. Minden, amit bárki megnézhet, amire elegendő figyelem irányul, viszonyítási ponttá válik.
Hírességnek lenni azt jelenti: viszonyítási pontnak lenni. Hírességnek lenni nem a megélhetés egyik fajtája, hanem sokkal több annál.
Sztárnak lenni azt jelenti: modellnek lenni, példaképnek lenni, mintának lenni. Azt jelenti: tanárnak lenni. Híresnek lenni annyi, mint tanítani. Minden sztár néptanító, akár tetszik ez neki, akár nem, akár elhiszi, akár nem. És ha vetünk egy pillantást a világ hírességeire, azokra az emberekre, akiket a tömegek követnek, és látjuk, hogy közülük mennyien pszichopaták, vagy közönséges bűnözők, vagy egyszerűen csak értelmi fogyatékosok, akkor kapunk egy elég jó magyarázatot arra, hogy mitől ilyen a világ.
Vegyünk egy zenészt, aki fellép ezer ember előtt. Fenn áll egy színpad tetején, a többiek meg lent vannak a nézőtéren, és mindannyian felfelé néznek, és a zenészt látják. Ezért, amit a zenész mond, illetve képvisel, igen sokat nyom a latba. Ha ír egy számot arról, hogy milyen jó marihuánát szívni, vagy a magánéletében heroint fogyaszt, akkor azzal ténylegesen drogossá tesz embereket - amiért őt börtönbe kellene zárni.
A helyes válasz tehát arra a kérdésre, hogy minden dolog ellenére, a jó példák tökéletes hiánya ellenére, a rossz hírnév ellenére, a bizonyítékok ellenére miért fordulnak mégis fiatalok milliói a droghoz, bálványaik droghoz való hozzáállásában keresendő.
A világ legsikeresebb drogügynöke egy drogfüggő szupersztár. Senki nem képes annyi embert függővé tenni, mint az ő példája.
Sikerült odáig eljutnunk, hogy manapság emberek kérkednek azzal, hogy őrültek. Soha az emberiség történelmében nem volt még olyan szalonképes a romlottság, az őrület, mint manapság. Ezt elérni nagyon komoly és nagyon átgondolt munkát igényelt, hiszen egész generációk természetes józanságát kellett tönkretenni hozzá.
Hogyan terjesztik a szexuális aberrációkat? Hogyan terjesztik a drogfüggőséget? Hogyan terjesztik a züllöttséget?
Példamutatással.
Fognak néhány furcsa alakot, figyelmet irányítanak rájuk, viszonyítási ponttá teszik őket, az emberek csodálni kezdik őket - de ezek az alakok őrültek. Rossz példát mutatnak. Abnormális értékrendet képviselnek. így működik a máz, így irányítja az emberek figyelmét bizonyos dolgokra.
Próbáljon találni egy sztárt az irodalomban, a zenében vagy a filmben, az üzlet világában, a politikában vagy a tudományos életben, aki teljesen normális, aki egy épelméjű értékrendet képvisel, aki úgy él, úgy viselkedik, zenéjén vagy filmjein keresztül olyan mintát közvetít, amelyet érde*g| mes elfogadni és követni. Fog ilyet találni, de ijesztően keveset.
A kultúra hanyatlik, a máz egyre alacsonyabb szintű életmódot, világlátást és viselkedést állít az emberek elé, mint követelményrendszert. Minél híresebb valaki, annál nagyobb tekintéllyel rendelkezik. A világ legnagyobb sztárjainak többsége züllött figura, aki eszelős módon viselkedik, őrült módjára él, és az értékek, melyeket közvetít, nem értékek. Ez a válasz a kultúra hanyatlására. És ez igazi válasz. Az erkölcsi szabályok az idők folyamán alakultak ki, azáltal, hogy az emberek megfigyelték, hogy bizonyos viselkedési minták hozzájárulnak a közösség fennmaradásához, míg más viselkedési minták a közösség széteséséhez, pusztulásához, vagy egyszerűen csak elgyengüléséhez vezetnek. Azt a fajta viselkedést, amely hozzájárult a közösség fennmaradásához, erkölcsösnek nevezték, ami pedig ártott a közösségnek, azt erkölcstelennek. Erkölcsösnek lenni tehát jó dolog, erkölcstelennek lenni pedig rossz. De akkor miért olyan kellemetlen betartani az erkölcsi szabályokat? Itt valami félreértés lesz, hiszen ami jó, az nem lehet rossz!
Ez a legfelsőbb kaszt régi és jól bevált módszere. Ha valamit le akartak járatni, azt életidegenné és erőszakossá tették. így törték meg az Istenben és a saját lelkünkben való hitet, és így tették az erkölcsöt is valami negatív, nemkívánatos dologgá. Az eljárás pofonegyszerű: elkezdtek olyan dolgokat is erkölcstelennek kikiáltani, amelyeknek semmi közük nem volt az erkölcstelenséghez, és olyan dolgokat mondtak erkölcsösnek, amelyek kimondottan erkölcstelenek voltak. Ez puszta manipuláció.
Kikiáltották a miniszoknyát, a popzenét, a hosszú hajat, a színes öltözékeket és még ezernyi mást erkölcstelennek, pedig SEMMI sem erkölcstelen, ami nem veszélyezteti a társadalmat. Az igazi erkölcsi szabályok azok, amelyek fenntartják a társadalmat.
Vigyünk ki egy embert egy hatalmas dzsungelbe, vegyünk el tőle mindent, ami nem eredendően az övé: a ruháit, mert a ruhákat mások tervezték és készítették el; az ékszereit, ugyanezen ok miatt; a felszerelési tárgyait, megint csak azért, mert azokat nem ő találta fel, és nem is ő készítette el. És miután elvettünk tőle minden tárgyi dolgot, el kell vennünk a tudását is, mert a tudása nagyrészt másoktól ered, és ami nem, azt sem lenne képes értékelni a másoktól eredő ismeretei nélkül. Tehát ürítsük ki, vegyünk el tőle mindent, beleértve az emlékeit is, és hagyjuk magára egy hatalmas dzsungelban, és akkor letesztelhetjük, hogy mire menne egyedül. Ha csak csoda nem történik, néhány percen vagy órán belül elpusztulna.
Tehát az emberek nem képesek egyedül fennmaradni. Társadalomban kell élnünk. A társadalom a munkamegosztásra épül, ezen egyetlen okból tud fejlődni. Senki sem tudna mindennel foglalkozni, és hogy a pék kenyeret süthessen, valaki más írja a zenét, amit akkor hallgat, amikor megpihen, és a zeneszerzőnek nem kell kenyeret sütnie, mert megteszi helyette a pék. Mindenki azért teheti, amit tesz, mert a fennmaradáshoz szükséges összes többi tevékenységet mások végzik el helyette. A társadalom tehát rendkívül értékes, nélküle semmilyen fejlődés nem volna lehetséges."
	
„A bűnözés ma már egyre inkább úgy tűnik, mintha valami teljesen normális dolog lenne, a bűnözők pedig mintha teljesen normális emberek volnának. A bűnözés egyszerű foglalkozássá vált. Van, aki földrajzot tanít egy gimnáziumban, van, aki taxit vezet, van, aki repülőgép-pilóta, van, aki nyomozó, van, aki festőművész, van, aki postás - és van, aki gyerekeket és nőket erőszakol meg, kocsikat lop el, lakásokba és házakba tör be, bankokat rabol ki, embereket gyilkol meg. A legfelsőbb kaszt régi törekvése, hogy szalonképessé tegye a bűnözést, sohasem volt még annyira sikeres, mint manapság, a materializmus korában.
A társadalom és az alvilág közötti, egykor éles határvonal kezd elmosódni. A média pszichopata bűnözőkből népi hőst csinál. Tehetséges és képzett, valamint teljesen dilettáns rendezők, írók, színészek és zenészek népszerűsítik a bűnöző életformát. Tömegével árasztják el a világot a toborzófilmek, toborzókönyvek, toborzólemezek, melyeknek mind egyetlen üzenetük van: »Emberek, legyetek bűnözők!«
A materializmus igehirdetői azt vallják, hogy az ember alapvetően rossz, hogy alapvetően vérszomjas vadállat, hogy ember embernek farkasa, a gonoszság a vérünkben van, mint faj még gyerekek vagyunk, nem vagyunk eléggé érettek ahhoz, hogy ránk lehessen bízni a természetet, hiszen kizsákmányoljuk azt, pusztítjuk a bolygót, pusztítjuk az állatvilágot, a növényvilágot, egymást gyilkoljuk le, a területszerzés ösztöne, a gyilkolás ösztöne mélyen bennünk van, a bűnözés, a háborúzás hozzánk tartozik - és mindez genetikailag belénk van kódolva. Na jó, vegyük ezt végig.
Az ember alapvetően rossz. Ez így túl általános, legyünk egy kicsit konkrétabbak. Ki a rossz? Mindenki az lenne? Ember embernek farkasa?
A legtöbb ember sohasem követ el semmilyen bűncselekményt.
A legtöbb ember soha nem veszi el azt, ami nem az övé. Nem lop mások szekrényéből, fiókjából, táskájából vagy zsebéből, nem lopja el mások kocsiját; nem sikkaszt el egyetlen fillért sem; nem tör be lakásokba, házakba, gyárakba, raktárakba; nem ver össze senkit; nem erőszakol meg gyerekeket, sem nőket, sem férfiakat; nem rabol el egyetlen embert sem; nem gyilkol meg senkit; nem dob rozsdás acélhordóba zárt radioaktív hulladékot a tengerbe; nem irt ki erdőket; és nem robbant ki háborút.
Ember embernek farkasa? De kicsoda?
Ki az, aki ezeket az egyetemes vádakat tényleg meg is teszi? Bárki legyen is Ön, majdnem teljesen biztos, hogy a felsorolt bűnök egyikét sem követte el soha.
Hát akkor kire érvényesek ezek a vádak?
Csak egy maréknyi emberre. Valójában nagyon kevesen vannak, csupán néhány százaléka az emberi fajnak, ám a média olyan nimbuszt szőtt köréjük, mintha többen lennének, mint mi.
Ott vannak azok az emberek, akik naphosszat másokért küzdenek: az igazi orvosok, mentősök, virológusok, bakteriológusok, katasztrófa-elhárítók, nyomozók, és mások, és ott vannak azok az emberek, akik - bár nem ilyen látványos módon, de - ott állnak a helyükön, és működésben tartják a világot. Nos, velük mi lesz? Ők hol rontják el? Ők is gyilkolnak, lopnak, rabolnak, csalnak, sikkasztanak, megerőszakolnak másokat, felgyújtanak erdőket, és kirobbantanak háborúkat? Tényleg ezt teszik? És mikor teszik ezt? És hol?
Természetesen szűklátókörűség lenne azt állítani, hogy akit börtönbe zárnak, az biztosan bűnöző, és akit nem, az biztosan jó ember. Azt sem jelenthetem ki felelősséggel, hogy a büntetőtörvénykönyvek minden bűncselekményt büntetnek, vagy hogy a legnagyobb bűnök helyet kapnak benne, mert ez nem volna igaz. Kétségtelen, hogy minden út feleslegesen és önkényesen meg van nehezítve. Tény, hogy ha valaki el akar érni valamit, önkényes akadályok tucatjaiba vagy százaiba vagy ezreibe ütközik bele. Önkényes akadályokba, vagyis olyan akadályokba, melyeket emberek azért találtak ki, hogy az utakat nehezen járhatóvá, vagy egyenesen járhatatlanná tegyék. Ez a jelenség a bűnözés felé orientálja az embereket. Tény, hogy az élet nehéz, és hogy azért az, mert azzá tették. Ám a végeredmény szempontjából teljesen lényegtelen, hogy mennyire nehéz a helyes úton maradni.
A materializmus igehirdetői már régen kijelentették, hogy a bűnözést nem lehet legyőzni. De milyen alapon jelentették ezt ki? Hogy eddig még nem győzték le? Eddig még egyetlen ember sem sétált a Plútón, de azért még lehetséges. Tehát milyen tudáson alapszik az a kijelentés, hogy a bűnözés ellen semmit sem lehet tenni?
Edison több ezer kísérletet végzett el, mire rájött, hogy hogyan kell elektromos izzót csinálni. A bűnözés megállítására hány módszert próbáltak ki, és hogyan? Hogyan tudtak néhány évtized alatt minden elképzelhető módszert érdemi módon kipróbálni? Nyilvánvalóan sehogy.
Mit kellene látnia egy mikroszkópban vagy egy kémcsőben, vagy milyen tesztet kellene elvégeznie, hogy láthassa: a bűnözést nem lehet megszüntetni?
És ki volna az, aki a bűnözés megszüntetésén fáradozna? Melyik szervezet? Melyik minisztérium?
Tud olyan tervről, vagy eseményről, vagy mozgalomról az emberiség történelmében, amelynek a bűnözés megszüntetése volt a célja? Tud bármi efféléről?
Az az igazság, hogy soha nem készült semmiféle terv a bűnözés megszüntetésére, soha nem tettek semmilyen lépést annak érdekében, hogy a bűnözést megszüntessék. A bűnözés legyőzhetedensége csak egy mítosz. Csak egy óriási tekintéllyel kijelentett hazugság; melyet semmi sem támaszt alá.
A bűnözés kolonc a nyakunkon. Mesterségesen hozták létre, és mesterségesen tartják fenn. Alapja az általánosítás: az, hogy MINDENKI bűnös, MINDENKI bűnöző. Ez egy nagy hazugság. A bűnözés eszköz a legfelsőbb kaszt számára. Három funkció ellátására használják: az egyik, hogy fizikailag kontroll alatt tartsák általa az embereket; a másik, hogy a rá való hivatkozással embereket tüntethessenek el; a harmadik pedig, hogy a rá való w hivatkozással egyre több és egyre erőteljesebb megszorítást vezessenek be. A bűnözés tehát csak eszköz, csupáncsak ürügy.
A bűnüldözés olyan, mint egy paródia. A kriminalisztika körülbelül olyan messze áll attól, hogy tudomány legyen, mint a pedagógia. Az úgynevezett bűnüldöző rendszer körülbelül annyira hatékony, mint az oktatási rendszer. Működése csupán álműködés. Sikerei hihetetlenül ritkák. Sikerei egyes egyedül azoknak a rendőröknek, nyomozóknak és technikusoknak köszönhető, akik - ellenére a mesterségesen rájuk nehezedő rettenetes nyomásnak, ellenére azoknak a szabályoknak, melyek szinte teljesen működésképtelenné teszik a rendőri munkát, ellenére eszközeik elképesztő silányságának - személyes képességeiknek és elkötelezettségüknek köszönhetően elvégzik a munkájukat.
Az igazi kriminalisztika egyike a titkos tudományoknak. A legfelsőbb kaszt úgy rendelkezett, hogy a humán tudomány teljes területe titkos, vagyis a felszínen csak humán áltudomány van, amely légbőlkapott hazugságok terjesztésével és dogmák betartatásával foglalkozik, de hatékonysága említésre sem méltó a természettudományokhoz vagy a műszaki tudományokhoz képest. Ha a humán tudomány nem lenne titkos, a máz nem létezhetne, a legfelsőbb kaszt nem uralkodhatna, mert uralmának lényege a hazugság.
A kriminalisztika, mind filozófiai hátterét, mind módszertanát, mind technikai eszközeit tekintve, gyerekcipőben jár. Minden jelentősebb felfedezést ebben a tárgyban elsüllyesztettek. Egy olyan tudomány, amely a nyomozással, a jelek felismerésével és visszakövetésével, a források, az okok, az elkövetők azonosításával és előkerítésével foglalkozik, életveszélyes egy olyan hatalom számára, amely az árnyékban működik.
A rendőri munka átmeneti sikereket hozhat, de hosszú távon teljesen kilátástalan. A rendőrségnek nincs eszköze a bűnözéssel szemben. Emberek életüket kockáztatva vagy feláldozva elfognak egy bűnözőt, átadják az igazságszolgáltatási rendszernek, amely szintén csak egy paródia, mire a bűnözőt néhány óra múlva kiengedik. Voltak már olyan tárgyaláson, ahol mindenki tudta, hogy a bűnöző elkövette a bűncselekményt, ő sem tagadta, és mégis ejtették ellene a vádat valamilyen »eljárási hiba miatt«? Tudják, mi az az »eljárási hiba«? Például, ha a detektív átkutatja egy bérhái szemeteskukáját, úgy, hogy nem volt hozzá megfelelő engedélye.
A büntetés soha nem hozott enyhülést. Ha mostantól kezdve minden bűnözőt élve felboncolnának, akkor is lennének bűnözők. Egy ember nem azért követ el egy bűncselekményt, mert nincs felboncolva. Ha mostantól minden tolvajnak levágnák a karját, az nem vezetne a lopások megszűnéséhez, mert egy ember nem azért lop, mert van karja. Nem azért rabol, mert; nincs börtönben. És nem azért gyilkol, mert nem végezték még ki. A büntetésnek nincs köze a bűn okához. Az oknak a közelében sem jár. Ez is csali, ördögűzés, semmi más. És soha az életben nem működött."

 „Tudja, mit csináltak a franciák az első világháborúban? Tudja, mit csináltak a németek a második világháborúban? Tudja, mit csináltak az amerikaiak Vietnamban? Tudja, mit csináltak a szovjetek Afganisztánban? Tudja, mit csináltak az irakiak Kuvaitban?
Megmondom: egyáltalán semmit.
Egy ország nem egy zárt rendszer, de még egy földrész sem az. Ez a bolygó, ez egy zárt rendszer. Következésképpen minden ezen a bolygón globális, vagyis minden mindenkire tartozik. Bármi történjék is egy országban, az valamennyi országra tartozik. Semmi sem magánügy. Csernobil óta ezt aligha kell magyarázni. Valójában nincsenek népek - csak emberek vannak, és nincsenek országok sem - csak ez a bolygó van.
Ez az alaphelyzet. Egy ilyen alaphelyzetre azonban túl nagy erőszakot nem lehet felépíteni, nem lehet annyi erőszakot összehozni, amellyel le lehet kötni több milliárd ember figyelmét, gondolkodását, érzelmeit és tevékenységét. Ezért a máznak el kellett hitetnie az emberekkel, hogy akik más földrajzi területeken élnek, azok idegenek, és veszélyesek, de legalábbis gyanúsak. így már lehet nemzetközi bűnözést létrehozni, háborúzni, háborús fenyegetettséget fenntartani.
A józan ész nem más, mint az a képesség, hogy felismerjük a különbségeket. Tehát a túlzott általánosítás a józan ész ellensége, és majdnem minden általánosítás túlzott.
Az általánosítás, a különbségek figyelmen kívül hagyása, a manipuláció egyik legalapvetőbb, leghatásosabb és ugyanakkor leggonoszabb eszköze.
A média tulajdonképpen mindent általánosít.
Az általánosítás, mint valami kór, annyira elterjedt és olyan hatásos, hogy ha bemutatják a tévében, hogy történt három megbetegedés három különböző országban, a reakció az, hogy »világjárvány van«. Három ember a hatmilliárdból megbetegedett, és ezt világjárványnak nézik.
Az erőszak nem tud elterjedni, ha nem alapozzák meg általánosítással.
Egy háborút teljes képtelenség kirobbantani, ha általánosítással nem alapozták meg előtte.
Tehát a kérdés az, hogy mit tettek a németek a második világháborúban, mit tettek az amerikaiak Vietnamban, és mit tettek az irakiak Kuvaitban. Egyáltalán semmit. Sem a németek, sem az amerikaiak, sem az irakiak nem tesznek semmit. Ezek népek, és népek nem tudnak cselekedni.
A történelemkönyvekben az áll, hogy a németek a második világháborúban megtámadták Franciaországot. Abszolút lehetetlenség! A történelemkönyvekben még az is áll, hogy a németek hatmillió zsidót gyilkoltak le. Ez is lehetetlenség! Ezek hazugságok. Nem történtek meg. Népek nem cselekednek. A nép az egy elvont fogalom, és egyfajta közösséget jelöl, semmi többet.
Néhány ember parancsára és néhány ember terve szerint, akik közt néhányan Németországban, néhányan Ausztriában, néhányan más országokban születtek, egy hadsereg, amely német zászlót hordozott, és amely javarészt olyan emberekből állt, akik Németországban jöttek a világra, megtámadta a Franciaországban élő embereket. Ez igaz, megtörtént. Néhány ember tervei alapján, akik közül néhányan németek voltak, azaz Németországban születtek, vagy már régóta ott éltek, néhány ember parancsára, akik között német születésűek is voltak, néhány ezer ember, akiknek többsége Németországban született, meggyilkolt hatmillió olyan embert, akiknek többsége zsidó vallású volt, és akiknek egy része Németországban született, más részük más országokban. Ez is megtörtént, és így történt meg.
Ahhoz, hogy felismerjünk és megoldjunk egy problémát, képesnek kell lennünk arra, hogy a dolgokat megkülönböztessük egymástól. Mindent emberek tesznek, emberek teszik a jót is és a rosszat is, és ha nem vagyunk képesek megkülönböztetni egymástól az embereket, és nem vagyunk képesek beazonosítani a veszély tényleges forrását, akkor semmit sem tehetünk a dologgal kapcsolatban. A legfelsőbb kaszt tisztában van ezzel, és ténylegesen egyre butábbá és butábbá teszi az embereket azáltal, hogy a média általánosításoktól hangos.
A legfelsőbb kaszt belénk veri az általánosítást. így mindent összefüggő, sima masszának látunk, és megőrülünk. Minden ugyanolyan. Mindenki ugyanolyan. Vagy senki nem csinált semmit, vagy mindenki csinálta. Ahhoz, hogy kirobbanthassanak egy háborút, elképesztő mennyiségű általánosításra van szükség! A háború alapfeltétele, hogy legalább két ország fegyveres hadereje szervezett keretek között egymásra támadjon, és elkezdje gyilkolni egymást. Hogyan lehetne rávenni egy embert arra, hogy menjen el egy másik országba, és ölje meg azokat az embereket, akik ott élnek? Megtévesztéssel. Olyan fokú megtévesztéssel, amely felér a hallucinációval.
Nyolc iráni születésű ember elmegy Kínába, és ott végrehajtanak egy bűncselekményt. Ha nem általánosítunk, mi történne? Keresnék ezt a nyolc embert, elfognák és megbüntetnék őket, és egyetlenegyszer sem kerülne szóba, hogy hol születtek. Ha általánosítunk, akkor a nyolc iráni születésű ember Kínában elkövetett bűncselekményének »következtében* a kínai hadsereg elmegy Iránba, és ott elkezdi ölni az embereket. Általánosítás nélkül nem létezhet háború, nem létezhet semmilyen országok, népek, vallások vagy bármilyen más közösségek közti konfliktus.
Figyelje meg, hogy amikor néhány Angliában született fehér ember bűn-cselekményt követ el az Egyesült Államokban, a háború lehetősége fel sem merül, míg ha néhány szíriai születésű ember követ el bűncselekményt az Egyesült Államokban, azonnal szóba kerül egy háború Szíriával. Ennek az az oka, hogy néhány ember szeretne háborús feszültséget szítani Amerika és Szíria között, míg Amerika és Anglia között nem. Pedig mindkét esetben ugyanaz történt, de egyik esetben nem általánosítottak, a másikban igen.
Amerikának nincs válaszlépése, Oroszországnak nincsenek tervei, Irak nem fenyeget más országokat, és így tovább és így tovább. Az országok csupán elvont fogalmak, csupán földrajzi és jogi kifejezések. Egy ország vagy egy nép nem gondol semmit, nem érez semmit, nem tesz semmit^ nem tervez semmit, nem hoz semmilyen döntést, és nem tart semerre. CSAK az emberek képesek effélékre, az egyes emberek, akiknek nevük van, arcuk van, tartózkodási helyük van, gondolataik vannak, világlátásuk van, és életük van.
Ha húsz ember, akik Ausztráliában születtek, és a Szaharában élnek, elutaznak Angliába, és meggyilkolják a királyi családot, mire »Anglia« hadat üzen »Ausztráliának« és a »Szaharának«, ugyanolyan értelmes dolog, mintha egy hegymászó lezuhanna egy hegyről, mire odamenne néhány ember, és elkezdené verni a hegyet, hogy bosszút álljanak. Ez az egész puszta manipuláció.
Azért vannak háborúk, hogy eltereljék az emberek figyelmét más dolgokról. A háborúknak ennél alapvetőbb oka nincs. Egy háború azért tör ki, mert a legfelsőbb kaszt elrendeli a háborút. Az első lépés, hogy bejön a propaganda, amely nem tesz mást, mint általánosít.
Utánajárhat bármelyik háborúval kapcsolatban: az egész háborús, uszító propaganda kizárólag általánosításból állt.
Azután némi szervezéssel elegendő fegyvert és dühöt hoznak össze kis helyre, majd az egyik vagy mindkét hadsereg - vagy hadsereg egy része - megindul. Létrejön a fegyveres konfliktus, amely azt jelenti, hogy emberek halnak meg. Ettől a pillanattól kezdve belép a képbe egy új tényező: a személyes veszteség. A háború innentől személyes üggyé válik a lakosság számára, és megy tovább magától. Egy háborút addig folytatnak, amíg a legfelsőbb kaszt akarja, és úgy ér véget, hogy a legfelsőbb kaszt leállítja. Bármelyik háborút veszi is, annak azért lett vége, mert fenn a csúcson azt mondták, hogy ezzel vége. A felszínen bemutattak valamit, amit ürügyként használtak, majd kiadták a megfelelő parancsokat, és a harc véget ért. Ennyi a háború.
Fogjon egy világtérképet, és nézze úgy, hogy felejtse el az országokat és az országhatárokat. Ha ezt megteszi, sokkal tisztábban fog látni. Hogy egy adott bűntettet a Földnek melyik pontján követtek el, akik elkövették, a Föld mely pontján születtek, mely pontján élnek, mely pontján tervelték ki, a társaik hol születtek és hol élnek, abszolút lényegtelen. Tudja, a máz a fontossággal manipulál, és semmiségeket úgy mutat be, mintha azok lennének a legfontosabbak az életben. Felejtse el az országokat, felejtse el a népeket, mert ilyesmi nem létezik! Csak emberek vannak, és csak ez a bolygó
van, más nincs." 

„A legfelsőbb kaszt kapcsolatban áll a mélyvilággal, és a mélyvilágon keresztül irányítja az egész civilizációt, annak minden részét. A világot hálózatokon keresztül irányítják, ezek a hálózatok természetesen rejtettek. Az egyik hálózat a gazdaságot irányítja, a másik a politikát, a harmadik az erőszakipart, a negyedik az ideológiát. Az erőszakiparhoz tartozik a bűnözés, a háború, a háborús fenyegetettség, és minden létező fegyver. Az ideológia hálózatához tartozik a teljes média, mindenfajta ideológia kieszelése, elterjesztése és kontrollálása. Az én feladatom volt az ideológiai hálózat irányítása. Az utasításokat közvetlenül a legfelsőbb kaszttól kaptam. A négy hálózat vezetője közül én vagyok az egyetlen, aki ismert a felszíni világban. A többi irányítónak a felszíni világban nyoma sincs, nem találhatóak meg egyetlen nyilvántartásban sem. Az én feladatom a máz fenntartása és folyamatos fejlesztése volt.
Gazdaság nélkül egyetlen civilizáció sem életképes. A gazdaság egy rendszer, amely termékeket és szolgáltatásokat hoz létre, és értékesíti azokat. Ahhoz, hogy kereskedelem jöhessen létre, szükség van valamire, amit ki lehet cserélni valami másra. Ez a valami lehet egy termék, például egy ház, vagy egy szolgáltatás, például egy ház megtervezése. Kizárólag egyfajta kereskedelem van, ez pedig a cserekereskedelem. A közvetlen cserekereskedelem azonban roppant nehézkes, el sem tudná képzelni, hogy mennyire bonyolult és lassú, és mennyire nem hatékony. A közvetlen cserekereskedelemben, ha valaki rendelkezik, mondjuk, egy székkel, és szalmát szeretne, akkor keresnie kell egy embert, akinek van szalmája, és aki egy széket akar, és éppen olyan széket, mint amilyet ő kínál. Hogy a gazdaság hatékonyságát megnöveljék, kitalálták a közvetett cserekereskedelmet, és az áruk és szolgáltatások elcserélésébe beiktattak egy köztes lépést. Ez a köztes lépés az univerzális csereeszköz, mindent erre a csereeszközre cserélnek el. Ezt hívják pénznek. Gazdaság és pénz nélkül vagy nem élnénk már, vagy még mindig őskor lenne.
A világot irányító négy hálózat közül az ideológiai a legjelentősebb, mert a másik három erre épül fel. Az ideológiai hálózat tartja fenn a mázt, és ha a máz eltűnik, a többi hálózat azonnal és végérvényesen működésképtelenné válik. A máz maga a kultúra. Amikor azt mondom, hogy eltűnik a máz, azt úgy értem, hogy elveszíti azt a funkcióját, melyet jelenleg ellát. Kultúra nélkül nem létezhetne semmiféle civilizáció. A kultúra nem káros, a kultúra alighanem a legcsodálatosabb vívmánya az emberiségnek. A kultúra természetesen alakul ki egy közösségben, és akkor is létezni fog, ha nem használják többé az emberiség megvakítására.
A gazdaság a kultúrára épül rá, ugyanúgy, ahogyan a politika és az erőszakipar is. A kultúra nélkül egyik sem létezhet. A gazdaság az a rendszer, amely a legközvetlenebb módon uralja a testünket. A gazdasági rendszerből élünk fizikailag, a gazdasági rendszeren keresztül eszünk, iszunk, lakunk, dolgozunk, szórakozunk, pihenünk, kapunk orvosi ellátást.
A gazdasági rendszer tele van olyan mechanizmusokkal, melyeket arra használnak, hogy minket a testi szükségleteinken keresztül kontrolláljanak.
Egy ember életének nagy részét azzal tölti, hogy pénzt keres, hogy fenntarthassa a testét. A puszta létért való napi küzdelem köti le idejének, energiájának, gondolatainak és figyelmének nagyobbik részét. Az emberek többsége olyan munkát végez, amit csak a pénzért csinál, és ami egyébként nem érdekli. Ha a gazdasági bilincs nem létezne, az emberek annak szentelhetnék magukat, aminek valóban szeretnék, olyan dolgokat tanulhatnának, amik tényleg érdeklik őket. Az igazi emberi élet, az igazi emberhez méltó élet csak azután kezdődik el, miután többé már nem kell a puszta fennmaradásért küzdenünk, és többé már nem a külső kényszerek irányítják az életünket. Ellenvetésként felhozhatnánk, hogy számtalan gazdag ember csupán a pénzt hajszolja. Ez tény, de ez csak arra vezethető vissza, hogy nem tudják, mire való a pénz. A pénz üzemanyag, amely képes, életeket, vállalkozásokat, projekteket, szervezeteket működtetni, továbbá a pénzen időt lehet venni, időt a valóban fontos dolgokra.
Egy ember, aki dolgozik, alkot, a munkáján, a létrehozott terméken vagy szolgáltatáson keresztül megfelelően hozzájárult a gazdasághoz, további hozzájárulásra nincs szükség. Az adóra - bármilyen tudományoskodó magyarázatot is adnak elengedhetetlen voltára - nincs szüksége az államnak. * Az adó csak és kizárólag egy önkényesen beépített elem, melynek egyedüli funkciója az állampolgárok kontrollálása. Az adó nem a magát valamilyen ismeretlen okból tudományként definiáló közgazdaságtan szegénységi bizonyítványa, az adó szimplán csak egy eszköz az elnyomáshoz.
Minél jobban ért valaki egy mesterséghez, minél eredményesebb és szorgalmasabb, annál nagyobb adót kell fizetnie, vagyis annál jobban megbüntetik. Minél kevésbé hasznos tagja valaki a társadalomnak, annál kevésbé büntetik meg. Ha teljesen haszontalan, ha csak egy kolonc a többiek nyakán, ha egyáltalán semmivel sem járul hozzá a társadalomhoz, megjutalmazzák - más szóval: segélyt kap érte. A gazdaság úgy épül fel, hogy iszonyúan megbüntetik a valakiket, akik tesznek a közösségért, és megjutalmazzák a senkiket, akik csak rontják a levegőt. Ez az egyedüli oka a munkanélküliség terjedésének.
Minden találmányt be kell jegyezni, nehogy ellopja valaki. A szabadalmi hivatalokat állandóan megfigyelés alatt tartják. Még ha egy találmányt nem is jegyeznek be, piacra dobásához pénzre, kapcsolatokra, reklámra és más egyebekre van szükség, vagyis észrevétlenül egyetlen találmány sem hódíthatja meg a világot. Még ha a feltaláló önzetlenül, lemondva minden dicsőségről és pénzről, találmányának teljes leírását rátenné az internetre, még akkor sem érne célt. Ha szükséges, pillanatokon belül szakértők ezrei tűnnének fel, akik tanítóbácsis mosollyal az arcukon cáfolnák a feltaláló állításait, a találmányról szóló összes leírást pedig módszeres és alapos munkával eltüntetnék, ha szükséges, a feltalálóval együtt. Vannak ellenőrző szervek, melyek egyetlen dolga, hogy figyelemmel kísérjék az újításokat, és ha valamelyik veszélyeztetné a fennálló rendet, lecsapjanak rá. Ezeket a veszélyes találmányokat felvásárolják, vagy elveszik.
A konszern egy olyan vállalatcsoportot jelent, amelyben az egymástól látszólag független vállalatoknak közös vezetése van. A gazdaságot titkos konszerneken keresztül irányítják. A legnagyobb vállalatoknak, vállalatbirodalmaknak közös vezetésük van. Ezek be nem jegyzett, nyilvántartásba nem vett, titkos konszernek. A gazdasági élet első számú vezetői klubokban találkoznak, ott kötik megállapodásaikat, ott állapodnak meg céljaikról, stratégiájukról.
A gazdaság urai pénzt tudnak teremteni: verik, nyomtatják a pénzt, és amióta a banki rendszer számítógépesítve lett, bebillentyűzik a pénzt. A gazdaság urai teremtik a pénzt, vagyis létrehozzák, nem pedig kapják azt. Ez azt jelenti, hogy a pénzért nem adnak semmit, de bármit megkaphatnak érte. Ha, például, meg akarnak vásárolni egy vállalatot, melynek az értéke 5 milliárd dollár, különféle trükkökkel lealkudják az árat 3 milliárd dollárra, majd odaülnek a számítógép elé, és beírják: $ 3.000.000.000.Azután lenyomják az ENTER billentyűt, vagy ráklikkelnek az egérrel a megfelelő jelre, és ezzel átutalták a »pénzt«, és a vállalat átszállt a tulajdonukba. És mindenki boldog.
Teremtik a pénzt, nem dolgoznak meg érte, nem adnak érte semmit."

„Tudjuk, hogy Isten vagy bizonyos istenek nevében mérhetetlen mennyiségű bűnt követtek el. Azt is tudjuk, hogy a kísértetekről és más hasonló dolgokról kieszelt babonákkal az őrületbe lehet kergetni az embereket. Mind az istenhitet, mind pedig a lélekben való hitet fel lehet használni arra, hogy tömegeken uralkodjanak, hogy tömegek gondolkodását és cselekvését bénítsák meg. Ez esetben viszont számba kell vennünk annak lehetőségét is, hogy az istenben és a lélekben való hit éppen úgy mélypolitikai eszmerendszer, mint a materializmus.
Mi bizonyíthatná, hogy van lélek? Mi bizonyíthatná, hogy van Isten?
Az a jelenség, hogy egy ember állítólag emlékszik egy másik életben viselt nevére, vagy egy korábbi lakhelyére, nem bizonyítja, hogy van lélek, és nem bizonyítja, hogy a lélek az idők folyamán úgy váltogatja a testeket, mint az emberek a ruhákat. Ha két ember, egymástól ezer kilométer távolságban, ugyanabban a pillanatban ugyanazt rajzolja le, még mindig nem
bizonyítja a lélek létét.
Ha valaki hirtelen elkezd anyanyelvi szinten beszélni egy nyelvet, amit sosem tanult, vagy egyik pillanatról a másikra, mesterszintű szakértelemmel rendelkezik egy olyan szakterületen, amivel nem foglalkozott jelenlegi életében, vagy minden előzmény nélkül, egyszer csak előáll néhány matematikai egyenlettel, melyek »megoldhatatlan« problémákat oldanak meg, vagy a legkisebb előképzettség nélkül, egyik napról a másikra, összeállítja egy ez idáig teljesen ismeretlen számítógép, jármű, motor, energiatermelő egység hibátlan és precíz tervdokumentációját, már nem hangzik rosszul, de még ezek is legfeljebb közvetett bizonyítékok lennének, melyek az igazi tudományban nem fogadhatók el.
Akkor mi lehetne a bizonyíték a lélek létezésére? Gondolkodjon el ezen. Mi bizonyítaná ezt be?
Egy ember fekszik a műtőasztalon, és látja, amint a testével dolgoznak a sebészek. Nem rossz, mint szubjektív, személyes bizonyosság, bár a különös körülményekre való tekintettel, érdemes lenne fenntartásokkal kezelni a tapasztalatot, tudományos szempontból azonban a klinikai halálból visz-szatért emberek beszámolói teljesen használhatatlanok. Hogy miért? Azért, mert egy tudományos megfigyelésnek dokumentálhatónak kell lennie, de hogyan dokumentálunk valamit, amit egy halott ember figyelt meg? Egy tudományos megfigyelésnek kísérletnek kell lennie, kísérletnek, vagyis olyan tudatos megfigyelésnek, melynek minden körülménye ismert és dokumentált, hogy azt máshol, máskor, mások tetszőleges alkalommal megismételhessék, és szert tehessenek ugyanazokra a tapasztalatokra. És hogyan és ki fog megismételni egy kísérletet, amihez meg kell halni? És hogyan tekinthetünk valamit akár csak egy kicsit is objektívnek, ha nem áll másból, mint egy ember saját emlékeiről szóló beszámolóból?
A testen kívüli létezés bizonyíték lenne a lélek létezésére. Feltéve, hogy ezt a jelenséget tudatosan és szánt szándékkal elő tudjuk állítani, tetszőleges időben, rendezett, laboratóriumi körülmények között. Tehát, ha kitalálnánk egy olyan eljárást, amellyel el tudnánk érni, hogy egy ember megszabaduljon a testébe való rögzültségtől, és folyamatosan és szabadon létezni tudjon a testén kívül, a testén kívülről érzékeljen, és nem a testi érzékszervein keresztül, a testén kívül gondolkodjon, emlékezzen, döntsön és cselekedjen, és mindeközben a teste életben van, jól van, mozog, beszél, teszi, amit tettetnek vele, akkor ez valóban bizonyítaná, hogy van lélek.
Nos, ezen már túl vagyunk. 1952-ben, az említett módon, laboratóriumi körülmények között bebizonyították a lélek létezését. Azóta több tízezer, tudományos igénnyel dokumentált kísérletet végeztek el, mindenfelé a Földön minden esetben azonos eredménnyel. Rövidebb-hosszabb ideig létre lehet hozni egy olyan állapotot, amelyben az ember a testétől szabadon mozog, él, gondolkodik, emlékezik, döntéseket hoz és cselekszik, és a testétől kisebb-nagyobb távolságból irányítja a testét.
Ez a rövidebb-hosszabb idő néhány perctől néhány évig terjed.
Az én esetemben ez az idő kicsivel több, mint két teljes hónapot ölelt fel, mely idő alatt folyamatosan a testemen kívül léteztem, a testem élt és egészséges volt, mozgott, ahogyan én akartam, ezen idő alatt végig tudatos voltam, nem voltam halott, nem voltam kómában, és nem ájultam el.
Amíg azt hiszi, hogy a tudomány az, amit beleírnak a tankönyvekbe, meg hogy a politikának nincs hatalma a tudomány felett, elképzelni sem tudja, hogy emberek milyen kincseket fedeztek már fel.
Még 1952-ben a teljes dokumentációt felajánlották valamennyi tudományos akadémiának, tudományegyetemnek, tudományos magazinnak, de mind elutasította, hogy elolvassa, közölje vagy foglalkozzon vele, vagy hogy ellenőrizze. Miért utasították el? 
Csupán egyetlen ok miatt: a lélek nem lehet tárgya a tudománynak, lévén, hogy Wilhelm Wundt már oly régen kijelentette, hogy az nem létezik.
Van még egy fontos kérdés: mekkora a jelentősége annak, ha az ember egy lélek, és nem egy test? Az lenne ennek az értelme, hogy kevésbé fél a haláltól? Ha csak ennyi lenne, az igazán nem sok.
Egy ember, valamikor élete folyamán megtanult valamit, tudott valamit, de elfelejtette. Ha megtaláljuk annak okát, hogy miért felejtette el, ismét képes rá emlékezni, ismét rendelkezik a korábban megszerzett tudással. Képzelje el, ha nem egy év vagy húsz év tudását felejti el, hanem ezer év tudását, vagy egymillió év tudását. És képzelje el, hogy van rá mód, hogy újra emlékezzen mindenre, amit valaha is tudott...
Egy ember félénk felnőtt lesz, mert gyakran megijesztették és bántották gyerekként. Egy ember szexmániás lesz, mert ahhoz nem kell sok ész, és megfigyelte, hogy máshol nem terem számára túl sok babér. Személyiségünk nagyobbik része nem egyéb, mint gondolkodási, érzelmi és viselkedési szokás. Teszünk valamit, vagy történik velünk valami, amiből levonunk valamilyen következtetést, majd ebből a következtetésből kialakítunk magunkban egy szokást. Tíz vagy ötven vagy száz éven át vonunk le következtetéseket életünk eseményeiből, és alakítjuk személyiségünket. Képzelje el, ha ezer éven át vagy egymillió éven ét tesszük ugyanezt! Képzelje el, mennyi gátlásunk lehet, mennyi bűnünk lehet, mennyi tévedésünk lehet! Képzelje el, hogy egymillió éven át tömtek bennünket hazugságokkal, egymillió éven át szenvedtünk el kudarcokat, egymillió éven át veszítettük el szeretteinket, egymillió éven át ért bennünket fájdalom és igazságtalanság! És ha nem egymillió évről van szó, hanem tízmillióról? Vagy százmillióról? Vagy egymilliárdról? Vagy isten tudja, mennyiről? Képzelje el, ha lenne rá mód, hogy ezalatt a mérhetetlen idő alatt bennünk felgyülemlő rossztól meg tudnánk szabadulni... Vajon mik lennénk mindezek nélkül?
Annak jelentősége tehát, hogy lelkek vagyunk-e vagy atomok, óriási; szavakkal nem kifejezhető.
A lélek létének bizonyítása nem olyan nagy feladat, de hogyan bizonyíthatnánk be, hogy van Isten? Nekem elképzelésem sincs. De talán ne menjünk ilyen végletes messzeségbe, és beszéljünk csak arról, hogy mi bizonyíthatná, hogy létezik valami a homo sapiens felett?
Ahhoz, hogy ezen a téren elkezdjünk elmélkedni vagy kutatni, először is azt kell definiálnunk, mi az, hogy ember. Mi az ember? Mi az ember szó tudományos definíciója?
Nos, az ember nincs tudományosan definiálva. Helyette vannak az olyan nevetségesen tudománytalan meghatározások, mint például az, hogy az ember a bolygó uralkodó létformája. És ha egy vírus egy napon kiirtja az emberiséget, akkor az a vírus egy emberfeletti vírus lenne?
Ha materialista nézőpontból közelítjük meg az életet, az egy eleve kudarcra ítélt vállalkozás. Megközelíthetjük azonban az életet más módon is, ehhez azonban tudnunk kell, hogy mi az élet lényege. Mi a legjelentősebb különbség egy élő és egy halott ember között?
Az önrendelkezés.
Az élő ember bír valamennyi önrendelkezéssel, képes valamilyen szinten meghatározni az életét, a jövőjét, a környezetét, vagyis képes az érzékelésre, vannak gondolatai, döntései és tettei. Mindezek teljes egészében hiányoznak egy halott emberből. Az élet önrendelkezés.
Elkészíthetnénk a létezés, az élet, az önrendelkezés skáláját, és bejelölhetnénk rajta a fokozatokat, nullától a végtelenig. A nulla az önrendelkezés teljes hiánya, az érzékelés teljes hiánya, a gondolkodás teljes hiánya, a döntés teljes hiánya, és a cselekvés teljes hiánya, vagyis, röviden: az élet teljes hiánya. A nulla lenne a létezés legalacsonyabb szintje, a nulla önrendelkezés, a végtelen pedig az élet legmagasabb szintje lenne, a végtelen önrendelkezés.
Az élet skáláján a tárgyakat a nullához kellene beírnunk, mert a tárgyak nem érzékelnek, nem gondolkodnak, nem döntenek és nem cselekszenek, vagyis, semmilyen mértékben nem rendelkeznek önmagukkal, nincs befolyásuk a környezetükre, nincsenek céljaik, törekvéseik, szándékaik, egyszerűen csak léteznek. A tárgyakban nincs élet.
Az élet skáláján a növényeket az egyeshez kellene beírnunk, rögtön a tárgyak felett. A növények képesek minimális önrendelkezésre, tudjuk, hogy van némi érzékelésük, a behatásokkal szemben nem közömbösek, éreznek fájdalmat, vannak dolgok, melyek kedvezőbbek, mások kedvezőtlenebbek a számukra. Ez egy új minőség a skálán, ez az önrendelkezés legalacsonyabb foka, de ez már valódi önrendelkezés.
Az élet skáláján, a kettesnél beírhatjuk az állatokat. Az állatok több önrendelkezéssel bírnak, mint a növények, ezért az állatokban több az élet, még akkor is, ha bizonyos behatásoknak egy-egy növényfaj jobban ellenáll, mint egyes állatok.
Az embernél ismét egy új minőség jelenik meg. A tudatosságnak nyomát sem látjuk az állatoknál. Az állatoknál teljes egészében hiányzik a kutatás, a megértés, az önkifejezés, a fejlődés vágya és igénye. Ezt is figyelembe véve, szem előtt tartva az arányosságot, és némi önkényességet sem nélkülözve, ha az állatokat a kettes számhoz írtuk be, az embert a százashoz kellene beírnunk.
A skála egyik végén a tárgyak találhatók, mint a semmi élet, a semmi önrendelkezés szimbólumai, a másik végén pedig Isten, a végtelen önrendelkezés, a végtelen élet szimbóluma. Azt mondják, Isten mindentudó és mindenható, és ez szükséges alapfeltétel a korlátlan önrendelkezéshez, ezért Isten egy egészen más minőség, mint a tárgyak, de nem egészen más minőség, mint a növények, az állatok és az ember, mert ezen létformák már bírnak valamilyen mértékű önrendelkezéssel.
így nézne ki a létezés, így nézne ki az élet? Ilyen aránytalanul? Ilyen kaotikus lenne a természet? Vannak a tárgyak, a növények, az állatok, az ember és az Isten? Ennyi lenne csupán?
A növények és az állatok között nincs olyan nagy különbség, hogy azt mondhassuk, lennie kell, vagy lehetne valamilyen általunk nem ismert létforma, amely a kettő között található. Az emberek és az állatok között azonban elég tekintélyes a különbség, nem volna tehát logikus a felvetés, hogy az ember és az állat között lennie kellene néhány átmenetnek? És nem az előemberre gondolok, hanem sok-sok életformára, amelyek léteznek, itt és most, a jelenben, és nem csak valamikor a múltban.
És mi van az emberrel és az Istennel? Mi van az ember és az Isten közötti mérhetetlen távolsággal? Üres lenne? Nincsenek fokozatai a tudatos önrendelkezésnek?
Természetesen, nem tudok nyilatkozni Istenről, mert nem tudom, mi bizonyíthatná be tudományosan a létét. De az emberfelettiség nagyon is bizonyítható. Az emberben ennyi és ennyi élet van, ennyi és ennyi önrendelkezéssel bír, és nyilvánvaló, hogy lehetséges még több önrendelkezés. A mítoszok tele vannak ilyen lényekkel. És ha nem állítólagos egzotikus tetteikre és külsejükre figyelünk, hanem önrendelkezésük mértékére, akkor már nem fogjuk olyan könnyedén, egy kézlegyintéssel elintézni őket. 
Például egy vámpír számára néhány emberi korlát nem korlát. Például nem öregszik meg a teste. Például nem árt neki egy közönséges lövedék. Egy ember már régen elpusztul azok közt a körülmények közt, ahol egy vámpír még mindig képes érzékelni, gondolkodni, dönteni és cselekedni. Ez tehát egy emberfeletti állapot. Nem azt akarom ezzel mondani, hogy a vámpírokról szóló legendák igazak, de néhány dolog belőlük, úgy tűnik, rendkívül valószínű."

„Bárhol legyünk is, valahol mindig vagyunk, és valahová mindig tartunk. A két pont között, elhelyezkedésünk és célunk között egy út található, melyen végig kell mennünk, hogy eljussunk a célhoz. Ezen az úton a tetteink a lépések, és nem a szavaink.
Az alkoholista, aki állandóan a leszokásról beszél, de aki mégsem hagyja abba az ivást, nem fog leszokni, mert a tettei nem a leszokás irányába viszik. Nem a szavak számítanak, hanem a tettek.
Ebből következően egy ember céljait két csoportba oszthatjuk: az egyik csoportban találhatóak a valódi céljai, melyek felé a tettei viszik, a másikban a hamis céljai, melyekről csak beszél. Ha őszintén megvizsgáljuk saját valódi céljainkat, nem azokat a célokat, amelyekről beszélünk, hanem azokat, amelyek felé a tetteink vezetnek, azzal megválthatjuk az életünket. Általában azok a célok, amelyekről csak beszélünk, jobb célok, mint azok, amelyek felé tényleg megyünk.
Milyen cél sejlik fel a távolban, amely felé az emberiséget saját tettei viszik?
Olyan könnyű látni, hogy milyen állapot felé tartunk, de annál nehezebb felfogni, hogy valóban ez az útirány.
Ön mit gondol? Felejtse el a hangoztatott terveket és a reményeket, mert sem a szavak, sem a remény nem lépések az úton. Csak a tetteket figyelje. Mit jósol, mi vár ránk, emberiségre?
Ön szerint a bűnözés egy szép napon eltűnik majd? Csak úgy, egyik napról a másikra?
Mit gondol, lesznek a jövőben nemzetközi konfliktusok, helyi háborúk, zavargások, éhezés, világjárványok? Ön szerint vár még ránk egy, legalább egy világháború? Mit jósol a terrorizmust illetően?
Gondolja, hogy a jövőben valahol bevetnek majd tömegpusztító fegyvert a lakossággal szemben?
Eljutunk odáig, hogy többé már egyetlen betegség se fenyegessen bennünket?
Véleménye szerint egy szép napon beköszönt majd a világbéke?
Felejtse el a reményt, a szavakat, a bizalmat, és csak arra figyeljen, hogy a TETTEK merre vezetnek minket! Nos, merre felé megyünk, mi az útirány?
A múlt csúnya volt, vérzivataros, sötét és kegyetlen. Jelenünk éppen ilyen. Csak a jövőnk egészen más. A jövő, ami felé tartunk, olyan lesz, amihez fogható még nem volt.
Ha nem látja, hát elmondom: a jövőnk az, hogy elsüllyedünk.
Nem, mint Atlantisz, nem képletesen szólva, de nem is fizikai értelemben. Ez az elsüllyedés igazán semmiség volna! Nem városok, országok, szigetek és földrészek süllyednek majd el a tenger hullámai alá, hanem mi magunk, emberek, süllyedünk el.
És hogy hová?
Az ember alá.
Nem az állatvilágból jöttünk, hanem oda tartunk. És már csak karnyújtásnyira vagyunk.
Ha figyeli a tetteket, és minden mást elfelejt, láthatja, hogy az erőszak sokkal inkább életünk szerves részévé fog válni, mint amilyen eddig volt. A bűnözés a mostani többszörösére fog nőni. A bűncselekmények fajtáinak aránya meg fog változni, de összességében a bűnözés sokkal nagyobb lesz, mint amilyen most. A háború sajátosságai is változnak. Rengeteg helyi háború lesz, kisebb helyi háborúk, és olyan nagy kiterjedésű háborúk, melyek mérete megközelíti majd a világháborút. És világháború is lesz. Figyelje a tetteket, ügyet se vessen a szavakra, és akkor látni fogja, hogy közeleg.
A konvencionális háborús taktika a hadsereg-hadsereg elleni harc. A háborúk és a háborús feszültség milliárdok figyelmét, gondolatait és érzelmeit kötötte le, és tetteik sokaságát határozta meg. A háború egy teljesen új formája közeleg.
Ezt a háborút a nemzetközi terrorizmus hozza majd el, és olyan háború lesz ez, amely ellen hadsereg nem harcolhat.
Látta már Belfastot és Jeruzsálemet, amikor igazán fellángolt a gyűlölet? Láthatott jelenteket a tévében, ahogyan az írek és az angolok, vagy a palesztinok és az izraeliek egymással csatáztak az utcákon, mindenhol, minden fegyverrel, váratlanul támadva elsöprő erővel. Ez a gerilla hadviselés.
Egy gerilla-világháború közeleg.
Gerillaháborút fognak vívni minden városban, Moszkvától Bukarestig, Belgrádtól Londonig,
New Yorktól Los Angelesig, Sydneytől Tokióig. Nos, ez a jövőnk, ami az erőszakot illeti.
Nézze meg a gazdaságot! Nézze meg az ipart szabályozó törvényeket és politikai szándékokat! Merre mutatnak? Ebben a pillanatban MINDEN bizonyíték a rendelkezésünkre áll ahhoz, hogy tudjuk, az ipar és a szén-olaj alapú gépek és erőművek károsítják a környezetet, és ha ez nem változik, a legoptimistább becslések szerint is 100-120 év múlva lakhatatlan lesz a Föld felszíne. És mi történik? Lejáratják a »károgó« tudósokat, lejáratják a környezetvédelmi aktivistákat és szervezeteket, nem fogadják el, nem tartják be a szükséges szabályokat, mondván, hogy a gazdaság érdeke úgy kívánja, hogy ne változtassunk az iparon. Néhány ember kijelentette: az emberiség halála gazdasági érdek. Tudják: a materialista világkép szerint semminek nincs semmiféle következménye.
A materializmus végül mindent kiszorít majd, nem lesznek filozófiák, nem lesznek vallások. Az emberek engedelmes rabszolgák lesznek, senki sem álmodozik, senki sem képzel majd el egy szabad világot, mert senki sem lesz olyan állapotban, hogy ilyesmit elképzeljen.
Dőljön hátra, csukja be a szemét, relaxáljon, és képzeljen el egy mindenen vihogó, teljesen nyugodt és abszolúte gondolkodás- és cselekvésképtelen fajt. Szép, ugye?
Gondoljon csak bele: senkivel nem lesz gond.
Minden csecsemőt megvizsgálnak genetikailag, agyilag és ösztönileg, és előre eldöntik, hogy kinek mi lesz a szakmája, ki kivel barátkozhat, ki kivel feküdhet le... Illetve: kinek kivel KELL lefeküdnie, a jó kis formatervezett utód létrehozása érdekében.
A gyerekek az iskolában megtanulják, hogy ők nem léteznek. Nincsenek lelkek, csak genetikailag, agyilag, idegsejtileg meghatározott, szabad akarat, felelősség és erkölcsi tudat nélküli állatok. A Föld egy állatkert, ki is van írva, hogy: »Zoo«.
Szerelem nem lesz, vagy legalábbis, mai értelemben nem. A szerelmet egy pirula helyettesíti majd, amely beizgatja az agy szerelmi központját. De az is meglehet, hogy a jövőben a romantika pszichés megbetegedésnek fog számítani, attól függően, hogy a »szerelem-pirula« vagy a romantika kezelése hozza-e a nagyobb bevételt és a nagyobb zűrzavart.
A politika a jövőben egészen más lesz. A távoli jövőben szavazás sem lesz. Genetikai és agyi alkalmasság dönti majd el, hogy kinek a kezébe kerül a világ sorsa. Ezen ember szakmája - vagy inkább faja - nem is kétséges.
A tettek egy olyan jövő felé vezetnek, melyben a materializmus totális világuralomra tesz szert. Most már pontosan ismeri a materializmus világképének valamennyi tételét - képzelje el, hová fog ez vezetni. Képzeljen el egy tökéletesen materialista civilizációt. Képzelje el emberek milliárdjait, akik elfelejtettek minden értéket, és elfelejtettek minden különbséget.
Az egyetlen jövőkép, melyet a materializmus kínál: a halál.
Megszületik, iskolába jár, dolgozik, eszik, alszik, szeretkezik, megöregszik, és meghal. Ez a MINDEN, amely Önre vár, a materialista világkép szerint. Ez a világkép olyan fokon őrült, hogy pusztán a benne való hit tönkreteszi Önt.
Egy materialista ember is szeretheti a családját, és felelősséget vállalhat értük, de ezt nem materialista hite miatt érezheti és teheti, hanem mert még nem őrült meg egészen. A materializmusban nincsen szeretet.
És egy szép napon - amely, ahogyan fogynak az évek, egyre inkább melyik reggelen elkezdődhet - összeomlik a világ.
És eljő az új őskor.
Ki tudja, hányadszorra."

 „A Rendszer Hiteles Krónikája a végéhez közeledik. Itt az ideje arról beszélni, hogy mit lehetne tenni a legfelsőbb kaszttal. Ön valójában semmivel nincsen kapcsolatban, csak a médiával. Mindent a médiából tud.
Ha a média azt állítja valakiről, hogy rossz ember, akkor mindenki annak tartja. Ezt a saját bőrömön tapasztaltam. Ha a média valakit jó emberként mutat be, akkor tömegek fogják éljenezni, függetlenül attól, hogy kicsoda valójában. Ha a média ezt mondja, az emberek örülnek, ha azt mondja, akkor szomorkodnak, ha pedig mutat valamerre, akkor elindulnak a mutatott irányba.
Az átlagos tudatállapot a Földön a hipnotikus transz egy formája.
Megjelenik egy riporter a képernyőn, és azt mondja: utáld ezt a fickót. És utálják. Százmillió ember most gyűlöli azt a fickót, akiről tulajdonképpen semmit sem tud. Gyűlöli; ha tehetné, ártana neki, csak azért, mert egy riporter, akiről ugyancsak semmit sem tud, azt mondta, hogy gyűlölnie kell, mert rossz ember. Ez bizony hipnotikus transz.
Mondvacsinált problémák kötnek le minket, melyek már olyan fontosak, annyira uralják szellemi működésünket, hogy ezeket az álproblémákat azonosítjuk magával az élettel. Mindenki rettenetesen fáradt. Testileg is és szellemileg is. Szűkében vagyunk az időnek. Se időnk, se energiánk, se kedvünk átgondolni nem hétköznapi dolgokat, vagy utánajárni bármilyen információnak, melyet a média szolgáltat nekünk. Csapda ez a javából!
Persze a legfelsőbb kaszt sem tökéletes. A legfelsőbb kaszt sebezhető. A rendszer nem tökéletes.
Ön most már mindent tud a materializmusról. Itt az idő, hogy teljesen figyelmen kívül hagyja ezt a világképet! Az egész eszmerendszert felejtse el, és felejtse el mindazt, amely ráépül, mondják bár tudománynak, vagy politikai rendszernek vagy bármi másnak.
Hagyja ezt az egészet figyelmen kívül, utasítsa el minden részletében, úgy, ahogy van. Ne dőljön be annak a legendának, miszerint nincs más, csak babona, csak életidegenség, csak erőszak, és bármit választ is, akár az anyagban hisz, akár Istenben, akár a lélekben, ez minden, ami várja. Ne dőljön be ennek! A végső válaszokban nemcsak hinni lehet, hanem meg is lehet találni őket.
Legyen éber. A materializmus hazugságait igyekszik mindenhová becsempészni. Belopják ezeket minden lehetséges szövegkörnyezetbe. Vannak olyan üzleti tankönyvek, vannak olyan festőiskolák, ahol bal és jobb agyféltekés gondolkodást, bal és jobb agyféltekés festést »tanítanak«. »Vannak festők, akik inkább bal, míg mások inkább jobb agyféltekéjükkel festettek. Picasso például...« Látja? Festést akart tanulni, és ezt kapta, a tananyagba csak úgy, mintegy mellékesen beleszőtték ezeket a materialista hazugságokat. Semmi keresnivalójuk ott, de azért beleszőtték, mert minél több szövegkörnyezetben jelenik meg, az emberek annál valóságosabbnak találják. Tehát, legyen éber, és egy pillanatra se felejtse el, hogy a legfelsőbb kaszt uralja a teljes médiát, és a média által bármit életünk és gondolkodásunk szerves részévé tehet.
Használja többet az érzékszerveit arra, hogy megismerje a világot. Ne tekintse úgy a médiát, mint ablakot a világra. Semmit se vegyen komolyan, amit a média közöl. Nézzen tévét, ha gondolja, hallgasson rádiót, olvasson újságot, csak NE vegye komolyan! Ne tekintse a médiát érzékelési csatornának!
A média nem az Ön egyik érzékszerve!
Ha valamit meg akar ismerni, akkor menjen el hozzá, és nézze meg a saját szemével, és ne kamerákon keresztül próbálja megismerni, mert úgy nem fog menni.
Ne kövessen őrült eszméket!
Vegye a fáradságot, és szedje szét apró darabokra saját életfilozófiáját, értékrendjét, hogy lássa, mi szerint él. Vizsgálja meg filozófiájának minden kis darabkáját, és határozza meg, hogy azok valódi értékek-e vagy csak álértékek.
Egyszerű eldönteni egy eszméről vagy egy szokásról, hogy épelméjű-e vagy eszelős: nagyítsa fel. Mi lesz ebből néhány év múlva? Mi lenne, ha a világon minden ember így gondolná? Mi lenne, ha mindenki így cselekedne? Ha a válasz nem maximálisan pozitív, akkor tudja, mit kell tennie. Vissza kell szereznie a saját eredeti személyiségét, mert alapvetően minden ember jó. Ne kövessen olyan eszméket, amelyek gyengítik az életet, amelyek rombolják a társadalmat.
Ne díjazza az őrületet!
Ne jutalmazza az őrület terjesztőit azzal, hogy fizet nekik, vagy hogy egyetért velük, vagy hogy tovább terjeszti az őrületet. Ne díjazzon egy drogfüggő sztárt azzal, hogy megveszi a lemezét, vagy megnézi a filmjét. Ne díjazzon egy hűtlenséget terjesztő fércművet azzal, hogy megvásárolja. Biztasson másokat is arra, hogy ne díjazzák az őrületet.
Minden ember eszik, minden ember iszik, minden ember alszik, minden ember... A valóságban hihetetlenül kevés az egyenlőségjel, hihetetlenül kevés az olyan általánosítás, amely igaz. Tegyen különbséget! Mindent különböztessen meg, amit meg lehet. Ne engedje meg senkinek, hogy a különbségeket összemossa! Minél inkább képes különbséget tenni emberek, tárgyak, helyszínek, időpontok, gondolatok, ítéletek vagy bármi más között, annál inkább egészséges, annál inkább normális, annál inkább épelméjű. És minél kevésbé látja a különbségeket, annál kevésbé tudatos, annál kevésbé okos, annál kevésbé normális. A normális nem azt jelenti, hogy átlagos, nem azt jelenti, hogy unalmas. A normalitás csak a jövő szem előtt tartása.
Gondolja át, hogy mik a céljai, és hogy milyen célok felé viszik a tettei. Legyen brutálisan őszinte! Az élete, az életének a minősége függ attól, hogy rájön-e, hogy mi felé viszik a tettei.
És tanuljon! Egyfolytában képezze magát. Ezzel növelni tudja az intelligenciáját. Tanuljon igaz és tényleg használható dolgokat. A magas szintű tudás szabaddá teszi.
A legfelsőbb kaszt fentről lefelé építette fel a civilizációt, de az csak lentről felfelé változtatható meg. A legfelsőbb kaszt végső soron nem rendelkezik más eszközzel az Ön irányítására, mint a tekintéllyel. A tekintélytisztelet elhal ott, ahol a tudatosság, a megértés, a bizonyosság megnő. Az igazi háború mindig is szellemi síkon zajlott, és csak ott lehet megnyerni. Az erőszak alkalmatlan eszköz a szabadság kivívására.
A legfelsőbb kaszt nem figyel mindent. Egy adott méretnél kisebb eseményeket nem képes észlelni. Nagyon bíznak a mázban, annyira bíznak benne, mint mi. Mind a legfelsőbb kaszt, mind pedig mi magunk, vakon hiszünk a máz legyőzhetetlen hatalmában. A legfelsőbb kaszt valójában nem tudja ellenőrzés alatt tartani a gondolkodásunkat, a tetteink ellenőrzésében pedig le van maradva egy lépéssel. Tehát valójában szabadok vagyunk, léphetünk, de a lépésünknek nagyon hatásosnak kell lennie, mert az ellenlépés rendkívül erőteljes lesz. A legfelsőbb kaszt egyetlen fegyvere On ellen az illúzió, az Ön egyetlen fegyvere pedig a legfelsőbb kaszt ellen a tudatossága.
Az egész történelemben olyan célpontok ellen harcoltunk, amelyek kijelölt célpontok voltak, és nem valódi célpontok. Ezek a célpontok sohasem voltak forrásai az elnyomásnak. Csak összeugrasztottak bennünket. Itt az idő, hogy a helyes célpont ellen szálljunk harcba.
Ön nincs egyedül. Merjen lépni, győzze le a félelmét, és cselekedjen. Szembeszállni a legfelsőbb kaszttal roppant veszedelmes vállalkozás. Ennél csak egy veszélyesebb van: az, ha nem száll szembe."
 „Mi történne, ha a legfelsőbb kaszt elveszítené a hatalmát? Biztosan elgondolkodott már ezen, amíg a könyvet olvasta. Mi történne? Talán eljönne a tejjel-mézzel folyó Kánaán? Nem, ettől még nem jönne el. A változás csak annyi lenne, hogy most már eljöhetne.
Egész pontosan mi történne, ha a legfelsőbb kaszt megbukna?
Ha arra gondol, hogy a központi vezetés kiesésével a civilizáció összeomlik, akkor jól gondolja. Ha a legfelsőbb kaszt hirtelen elveszítené a hatalmát, pontosan ez történne. A civilizáció egy szervezet, összehangoltan működik, egy adott cél felé tart. Ha nem lenne szervezet, nem tudna fennmaradni. A legfelsőbb kaszt mint jelenség, szükséges. Az nem szükséges, hogy rejtett legyen, és hogy elnyomja az emberiséget, de léte elengedhetetlen. Minden szervezetnek hierarchikusan kell felépülnie, ebből következően minden szervezetben lennie kell valakinek vagy valakiknek a csúcson. Olyan civilizáció tehát nem képzelhető el, amelyben nincs központi és legfelsőbb irányító szerv, vagyis legfelsőbb kaszt. Ha az emberiség nincs megszervezve, akkor nem képes fennmaradni, mert abban az esetben nem több, mint egy csürhe. Az anarchia csak káosz, semmi több.
Szeretném, ha nem értenének félre: nem hatalomváltásra készülök. Eszem ágában sincs, hogy Darla helyére üljek! Soha többé nem akarok a hatalom része lenni. A szándékom csak annyi, hogy a jelenlegi legfelsőbb kaszt eltűnjön, és helyét egy másik, egy jó legfelsőbb kaszt vegye át. Nincs szükség egy rejtett mélyvilágra, nincs szükség az emberiség megvakítására, megnyomorítására, lealacsonyítására, manipulálására.
Eljutottunk addig a pontig, hogy ha a világ jelenlegi felépítése és működési módja nem változik meg, akkor meghalunk mind. A legfelsőbb kaszt olyan mértékben tönkretette a civilizációt, és magát az embert is, hogy a kihalásunkat már nem képes megakadályozni. Azt csak mi magunk akadályozhatjuk meg, oly módon, hogy kezünkbe vesszük a sorsunkat. Ez pedig egyet jelent a jelenlegi legfelsőbb kaszt leváltásával. A legfelsőbb kaszt tudást és technikát rejtett el az emberiség elől. Elképzelhetetlenül jelentős az a tudás és azok a találmányok, melyeket nem ismerhettünk meg. A legfelsőbb kaszt kiesésével ez mind a birtokunkba kerülne, ezek képezik az egyedüli esélyünket a túlélésre.
Ne hibáztassa a materialistákat, mert ők ugyanannak a mesteri csapdának a foglyai, mint a többiek. Ha az elnyomás megszűnne, lenne lehetőségünk, bármire. Akkor látná csak igazán, hogy az erőszak mennyire nem természetes az ember számára, mennyire nem tartozik hozzá, mennyire nincs belekódolva sehová. Én még egyetlen szabad embert sem láttam, aki erőszakos lett volna. Az agresszió mindig azokból tőr elő, akik nyomás alatt állnak. Komoly nyomás alatt.
Ha egy kutatást le akartam állíttatni, mert veszélyeztette a fennálló világképet, csak telefonáltam, és félórával később a projekt elvesztette minden anyagi forrását, elvesztette a jóindulatot, amely körülvette, és rövidesen megszűnt. Csak azoknak volt esélyük, akik az intézményesített tudományon kívül dolgoztak, egyedül ők tehettek olyan felfedezéseket, amelyek valóban jelentősek voltak, viszont felfedezéseiket nem tudták érvényre juttatni, mert nem engedték be őket az intézményesített tudomány területére, nem kaptak publikálási lehetőséget, anyagi eszközöket, és ha nagyon kitartóak voltak, és még ezek után is fennmaradtak, törvényeket hoztak ellenük, és erőszakkal pusztították el őket. Ezt megtehették törvény nélkül is, ha még nem voltak túl nagyok, és az esetet ráfogták a bűnözésre. Olyan egyszerű volt az életem! Hihetetlen hatalmat birtokoltam! Azután egy napon felébredtem.
És most itt vagyok, írom ezt a könyvet, és az egész világ engem keres. Elkövettem a legnagyobb szentségtörést, melyet egyáltalán el lehet követni. A legfelsőbb kaszt, a fennálló rendszer árulója lettem. Az egyetlen áruló, amióta csak világ a világ. És nincs semmi más az életemben, amire büszke lehetnék, csak ez az egyetlenegy dolog - hogy elárultam a legfelsőbb kasztot.
Sajnos nem tudok fényképekkel szolgálni, sem postacímekkel, sem dátumokkal, sem pedig titkos kapcsolatok neveivel. De el tudom mondani, hogy milyen a világ valójában. El tudom mondani, hogy mit és hogyan tesz a legfelsőbb kaszt, és még azt is, hogy miként lehet legyőzni. A legfelsőbb kaszt a történelem kezdete óta létezik. Ez azt jelenti, hogy léte egy jelenség, és nem kötődik egyetlen emberhez. Darla halála nem a legfelsőbb kaszt halála lenne.
Az én könyvemet nem fogják megfilmesíteni, mert nem elég izgalmas, és mert nincs is benne történet. A Rendszer Hiteles Krónikájának az az egyetlen erénye, hogy a rendszer hiteles krónikája.
Ön számtalan kérdést tett fel, és mindre kapott választ. A legközönségesebb kérdésekre épp úgy, mint a legmagasztosabbakra. Miután megkapta ezeket a válaszokat, a kérdést kipipálta, és a választ többé nem kutatta. Így esett csapdába: néhány közleményt ténynek hitt, és úgy gondolta, megismerte a valóságot. De a tények nem közlemények.
Tudja meg, hogy a válaszok, amiket kapott, nem az igazi válaszok. Folytassa tovább a kutatást, és ne nézzen politikai eszméket tudományos tényeknek.
Azt mondják, Buddha, Jézus, Lao Ce, Mohamed, Krishna, Milarepa és a többi mester tévedett, mert nincs út felfelé, mert nincs lélek, és nincs Isten. Jó szándékú bolondok voltak ők mind, de sajnos tévedtek. És azért tévedtek, mert nem rendelkeztek azokkal a fejlett műszerekkel és berendezésekkel, melyekkel a materializmus igehirdetői rendelkeznek, és amelyek kizárják a tévedésnek még a lehetőségét is.
A materializmus igehirdetői szerint a történelem legnagyobb alakjai egytől-egyig tévedtek. Azért tévedtek, mert tévedniük kellett, ugyanis nekik nem volt papírjuk, sem ceruzájuk, melyekkel teszteket és grafikonokat készíthettek volna; nem volt sem mikroszkópjuk, sem távcsövük, melyekbe belenézhettek volna; nem volt csipeszük és szikéjük, melyekkel foghattak és vághattak volna; nem voltak kémcsöveik, melyekbe ezt-azt beletehettek volna; nem volt számítógépük, mellyel adatokat rögzíthettek volna, és amellyel bonyolult matematikai számításokat végezhettek volna; és olyan fejlett berendezéseik sem voltak, melyekkel kimutathatták volna testük aktivitását. Tehát tévedtek.
Nem volt lehetőségük felfedezni a tényeket, nem úgy, mint a materializmus igehirdetőinek, akik el vannak látva papírral, ceruzával, mikroszkóppal, nagyítóval, boncoló felszereléssel, számítógéppel, és aktivitás-kimutató berendezéssel. Ezért ők tévedhetetlenek. Legalábbis saját bevallásuk szerint.
Ez a »mindenki tévedett, csak mi nem« - szöveg persze csak mese. Az elejétől a végéig csak egy rossz mese.
Vannak igazi igazságok. Vannak valódi tények. Vannak igazi problémák, és vannak igazi megoldások.
Van igazi humán tudomány.
Én láttam. Olvastam könyveit. Kipróbáltam. Alkalmaztam. Tanultam. Nem materialista. Egyszerűen csak igaz. Tételei kísérletileg igazolhatók. Képes rá, hogy magához térítse az embert: hogy visszaadja a kezébe az önrendelkezés képességét, olyan magas fokon, amit a legfelsőbb kaszt elnyomása alatt sínylődve sohasem állt módunkban megtapasztalni.
Van igazi humán tudomány. Fél évszázada ott van a fal mögött, amellett a számtalan találmány mellett, amit a legfelsőbb kaszt minden hatalmát latba vetve elrejtett Ön elől. Darla és elődei következetesen elzártak, eltitkoltak az ember elől mindent, ami igazán erőssé tehette volna - hatalmuk elvesztésével ez a rengeteg csoda életünk részévé válik.
Azt kívánom Önnek, hogy tudja meg, milyen a fényben élni. Azt kívánom Önnek, hogy tudja meg, milyen egy olyan világ, amelyben a hazugságok, a fájdalom és az önkényeskedés nem homályosítja el a Napot. 

Azt kívánom, hogy ismerjen meg egy elnyomó legfelsőbb kaszt nélküli világot,
ahol nincs bűnözés, se háború, se őrület. Nincs ezekre szükség, nem ezek teszik izgalmassá az életet. Nem az élet törékenysége az élet szépsége, hanem azok a végtelen lehetőségek, melyek benne rejlenek.
Régen, ha az ember kalandra vágyott, előtte állt az ismeretlen, bejárhatta a sarkokat, a dzsungeleket, a tengereket, a világ számtalan felfedezetlen vidékét. Azután egyszer csak elkezdett terjedni a hír, hogy a világ nem ismeretlen többé, nincs több fehér folt. Pedig van. Aki sohasem járt a Himaláján, az semmit sem tud róla. Aki sohasem merült le az Égei-tenger vizében, az nem tud róla semmit. A világ az emberek számára ma éppoly ismeretlen, mint bármikor korábban, a lehetséges kalandok száma eggyel sem csökkent.
A média nem az Ön egyik érzékszerve!
Itt az idő, hogy megismerje a világot, mert csak hiszi, hogy ismeri!
A látszat eltakarja a valóságot, de nincsen rá hatással. A látszat nem létező dolog. A látszat csak látszat, csak azért létezik, mert valaki valamit rosszul figyelt meg. Ha a megfigyelés pontos, akkor nincs látszat.
A világegyetem elképzelhetetlenül hatalmas, és tele van kihívásokkal. Az őrület eltűnése az életünkből nem azzal jár, hogy unalomra kárhoztatunk. Éppen ellenkezőleg! Az igazi kalandok majd csak akkor sejlenek fel.
A rabszolgaság és a tudatlanság nem tekinthető kalandnak."